Radovan Trajković
Misli iz zemlje i druge priče

Radovan Trajković

MISLI IZ ZEMLJE

I DRUGE PRIČE

Beograd

2025

MISLI IZ ZEMLJE

Njegovo ime je bilo Nikolaj, ali su ga zvali skraćeno i jednostavnije Kolja, što se uklapalo u opštepoznati ruski jezički manir skraćivanja svih postojećih imena u cilju jezičke ekonomije, kojoj se niko nije mogao odupreti, jer je bitno sa što manje sredstava predati što veću količinu informacije. On se nije ničim izdvajao među tolikim hiljadama drugih Nikolaja u Rusiji, ime kao ime, čisto rusko, pozajmljeno iz grčkog Νῑκόλαος (νῑκάω – «pobeđivati» i λᾱός – «narod»), što znači „koji pobeđuje narod“. Nije čudo što je ovo ime postalo toliko rasprostranjeno posle pojave svetitelja Nikolaja Čudotvorca, zaštitnika putnika, koga poštuju kako pravoslavni, tako i katolici, jer je on proglašen svecem još pre podele hrišćanske crkve na ove dve velike sekte, najčešće jedna prema drugoj neprijateljski raspoložene.

Kolja je odrastao u dečijem domu, tako da svoje roditelje nije nikada čuo ni video, bar ne u svom svesnom delu života, istina o njegovim precima se čuvala u tajnoj prostoriji iza direktorovih leđa, maskiranoj ogromnim drvenim ormarom sa delima klasika marksizma i lenjinizma. Iza tog ormara se nalazila metalna vrata sa tri brave, koja su vodila u maloj prostoriji od dva kvadrata, na ta dva kvadrata je decenijama stajao tajni već zarđali sef sa četiri metalne brave. Čak ni saradnici dečijeg doma ni vaspitači nisu imali predstave gde se čuva rodoslov sirote dečice bez roditelja, da ne bi došlo do kakve zloupotrebe, zbog čega bi neko mogao da završi u zatvoru. Prilikom izbora novog direktora doma ova tajna se predavala strogo poverljivo, bez ikakvog zapisnika i traga o tome, a usmena informacija je tajno saopštavana regionalnom ministru socijalne zaštite.

Nedavno je proslavio sedmi rođendan zajedno sa svojim drugovima i drugaricama iz doma i spremao se u septembru da pođe u prvi razred u školu koja se nalazila pored doma na kraju ogromnog grada. Kolja i njegovi drugovi su mnogo puta čuli da žive u veoma velikom gradu, ali oni nisu mogli u svojim dečijim glavicama da zamisle koliko je ovaj grad veliki. Zamišljali su da je grad svuda oko njih, na čitavoj zemljinoj kugli, to jest do beskraja. Tačnije, oni su znali šta je to grad, ali nisu mogli da zamisle šta je to selo i kako to da između sela i grada nema nikakvih zgrada. Zamišljali su da je taj prostor ispulnjen šumama i livadama po kojima se slobodno kreću opasne šumske životinje. Kolja se sasvim navikao na takve hiljadu puta ponovljene zapovedne reči, od kojih mu se povraćalo:

– Kolja, ustaj, dosta spavanja, oblači se, umij se, idemo u šetnju, brzo na doručak, Kolja, ne galami, slušaj pažljivo…

Postepeno, kako su se godine dodavale jedna po jedna, kako su se rođendani gomilali u njegovom životu, ove zapovesti su polako dobijale drugu blažu intonacionu nijansu, ali su reči postajale mnogo ozbiljnije, bilo je potrebno sve više uključiti svoj mozak i razmišljati, crpsti odnekud sasvim nove misli i osmisliti nove zapovedne reči tipa:

– Volimo svoju domovinu, poštujmo njene narode, čuvajmo hleb, gradimo bratstvo i jednistvo, borimo se za mir na zemlji…

Veoma često, ostavši sam u sobi, dok su njegovi drugovi bezbrižno trčkarali po dvorištu preko leta, ili se igrali u fiskulturnoj sali preko zime, Kolja bi se popeo na drvenu zelenu stolicu sa mekim postoljem, koja je uvek stajala ispod prozora, kleknuo kolenima na nju, laktovima se oslonio na potprozorsku dasku, svoju dečiju nežnu bradu spustio u dlanove i počeo svoja sve ozbiljnija ramišljanja o svemu i svačemu. Na pitanja drugova ili vaspitača zašto je toliko zamišljen i zašto stalno gleda kroz prozor, Kolja bi mrzovoljno odgovarao, znajući da ga niko neće razumeti:

– Moje misli dolaze iz zemlje, ja ne mogu da razmišljam ako ne gledam u zemlju. U sobi ja ne razmišljam jer tu nema zemlje, ni na prozoru ne primam sve misli zbog stakla, ali to je bolje nego kad gledam u zid. Najbolje razmišljam kad sam napolju bosonog na zemlji…

Kolja bi još dugo govorio, gledajući kroz prozor, ali bi uskoro zaćutao kad se setio da će mu se svi smejati, i onako je već nosio nekoloiko nadimaka: Filozof, Mislilac, Zemljin prijatelj i druga. U početku se ljutio zbog tih nadimaka, ali kad je pogledao u zemlju i od nje dobio saglasnost, pomirio se da ih nosi dostojno, jer ona odražavaju suštinu njegove prirode. U sobi sa drugovima on nije nikoga pitao ni o čemu, a na njihova pitanja je odgovarao kratko i kategorično „Da“ ili „Ne“, polovičnih odgovora nije bilo, to je ostavljao za trenutke kad je klečao na stolici ispod prozora, crpeći misaonu energiju iz komada zemlje koji se video kroz prljavo prozorsko staklo. Sa unutrašnje strane on je uvek držao staklo u čistom stanju, ali spolja nije mogao da učini ništa, donji delovi prozoa se nisu otvarali iz bezbednosnih razloga za decu, a sa spoljašnje strane to je pogotovu bilo nemoguće jer se njihova soba nalazila na drugom spratu. Gornji delovi prozora su bili previsoko za njegov uzrast. Stoga je on ponavljao kako su njegove misli pomućene zbog prljavog stakla dok bi klečao na stolici. Drugovi su mu se i zbog toga smejali, ali on je odgovarao sav važan:

– Žalim vas što ništa ne razumete i što ne umete da čitate po zemlji, na njoj je sve ispisano krupnim slovima.

– Ali ti ne umeš da čitaš! – govorio mu je Saša, njegov drug iz iste sobe.

– Meni nije potrebno znanje slova ni čitanje, ja sam nešto naročito, drugačije od vas, meni zemlja šapuće reči koje ja vama govorim naglas.

– Ispada da si ti neka antena, zvučnik ili nešto slično tome.

– Ja čujem šapat zemlje, ona mi je rekla da hodam bos po njoj i da primam njene misli.

Nakon toga drugovi bi počeli glasno da mu se smeju, a on bi tužno uronio u svoje misli, čiji intenzitet je zavisio od mesta na kome se nalazio.

„Ko su moji roditelji od kojih sam nastao i gde su oni sad?“ – pitao je svoj neiscrpan izvor misli – zemlju što se crnela s one strane prljavog prozora, obasjanu ranim prolećnim suncem.

„Oni su živi“ – čuo je Kolja tihe reči iz daljine, još više naćulivši uši prema vidnom parčetu zemlje – „Tvoj otac Maksim sad ne može da te traži, on je sprečen jer se nalazi u zatvoru, a majka Marina se tebe odrekla odmah nakon tvog rođenja, pa te ostavila u porodilištu, pobegavši kod svog drugog muža“.

„Ko je mene odgajio posle rođenja, jer to je najteži period?“ – nastavljao je Kolja razgovor sa svojom drugaricom braon boje.

„O tebi su brinule dobre tete i čike, oni su tvoji novi roditelji, njima treba da budeš zahvalan i odan doživotno, jer pored svoje rođene dece koje imaju kod kuće, oni isto tako brinu i o nesrećnoj deci koja su ostala bez roditelja“ – čuo je Kolja šapat zemlje.

– Kolja, siđi sa te stolice, nažuljaćeš kolena, – povikao je njegov drugi cimer Sergej i odgurnuo ga od prozora.

Koljin nečujni razgovor sa dragom drugaricom prekinut je veoma drsko, ali on se nije mnogo brinuo zbog toga, znao je da će razgovor kad tad biti nastavljen, jer sve može nestati i otići u nepovrat, samo ne naša draga zemlja po kojoj hodamo.

Sve što je čuo u nečujnom razgovoru sa zemljom Kolja je čuvao u tajnosti, nikome nije govorio o tome, čak ni svojim najboljim sobnim drugovima Saši i Sergeju, jer se bojao da će oni to izbrbljati vaspitačima. I onaku su mu se podsmevali zbog njegovih misli, zagledanosti u zemlju, još mu i to treba da mu vaspitači postavljaju neugodna pitanja. Željno je očekivao vreme kada će moći da izađe napolje, sedne na klupu iza zgrade doma i tajno skine obuću makar sa jedne noge da bi mogao da prisloni svoje stopalo na zemlju.

Sutradan pre podne vaspitačica je izvela napolje svoju grupu u kojoj je bio i Kolja, čemu se on posebno obradovao. Ostala deca su gunđala, nije im se svidelo beskrajno hodanje po dvorištu u čijem uglu su još bile neistopljene grude leda, ostale od jakih zimskih mrazeva kada je sve bilo prekriveno belom koprenom, kada Kolja nije imao mogućnosti da gleda u zemlju i misli „punom parom“. Sada je sve postajalo sasvim drugačije, čemu se on posebno radovao, jer je mogao da crpe svoje misli iz svog neiscrpnog izvora, o kome se drugi nisu ni dosećali. Kolja se pretvarao da izvršava komande vaspitačice, trudio se da niko ne primeti da on misaono ne komunicira sa drugovima i vaspitačicom, već sa svojom drugaricom zemljom. „Moja drugarica“ – tako se on u mislima obraćao zemlji po kojoj hoda, – „Ona jedina zna sve. Ljudi su jedan njen delić i oni znaju samo taj mali deo istine, a istina je mnogo veća i sasvim drugačija“.

„Kako izgleda moj tata?“ – pitao je dalje Kolja.

„On je poput tebe, ima plave oči i svetlu talasastu kosu“.

„A moja mama?“

„Ona ima smeđu kosu i oči, takođe je veoma lepa“.

– Kolja, ne zaostaj za drugovima! – čuo je reči vaspitačice, – Nemoj biti samo fizički prisutan, nego slušaj i gledaj šta se dešava oko tebe.

– On ne može drugačije, mora tako, on razgovara sa zemljom! – dobaci Saša, ne mogavši da čuva tajnu koju mu je poverio Kolja.

– Kakvu glupost ti govoriš? – pitala je vaspitačica.

– Da, on ponekad ne zna šta govori! – iskoristio je Kolja priliku da prekine razgovor i nastavi: – Marija Ivanovna, kada će ovaj led sasvim otići iz našeg dvorišta?

– Uskoro će se istopiti, na njegovo mesto će doći zelena trava – odgovori vaspitačica.

– Kad ćemo moći bosonogi da šetamo po dvorištu, je li tačno da je to korisno za naše noge? – nastavio je dalje Kolja.

– To je korisno, ali nije baš mnogo zdravo zbog toga što je gradska zemlja zagađena, stoga se u gradu ne preporučuje hodanje bosih nogu.

„Znači moraću tajno da izujem jednu nogu“ – pomisli u sebi Kolja, odmah pristupivši pravljenju tajnog plana kontakta sa zemljom.

Jednog lepog aprilskog popodneva vaspitačica je pustila decu da se slobodno igraju na teritoriji zaključanog dvorišta, fizički izolovanog od spoljnjeg sveta, od šetača na ulici. Neki su odmah doneli loptu, podelili se u dve ekipe i počeli da trče za njom, glasno galameći i komentarišući svaki udarac lopte, kako to obično biva ne samo sa decom, već i sa odraslim fudbalerima. Kolja je voleo da trči i da se igra sa decom, ali nakon prošlogodišnjeg tajnog uspostavljanja veze sa zemljom, sve se naglo promenio, ništa ga nije interesovalo oko sebe, ni drugovi, ni vaspitači, shvatao je da on više ne pripada tom veoma skučenom i ograničenom svetu i da treba grabiti svaku mogućnost da što više sazna o svetu u kome živi od svoje prijateljice zemlje. Nije bilo lako otrgnuti se od jednog, realnog sveta, i predati se drugom imaginarnom, samo njemu poznatom i nikome više, i on se osećao kao između dve vatre, tačnije između vatre i vode, pri čemu ga je vatra više privlačila od vode. Trebalo je preživeti između ove dve stihije, krajnje neprijateljski raspoložene jedna prema drugoj.

„Da li mogu da uzmem komad zemlje u kesici, ponesem ga sa sobom u džepu i da pričam sa tobom, držeći jednom rukom taj tvoj komadić u džepu?“ – pitao je Kolja svoju drugaricu, hodajući po njoj.

„Ne, to nije dovoljno, to je samo jedan zanemarljivi deo istine, od njega nećeš imati nikakvu korist, pre bi se moglo reći da će to biti šteta i neistina. Nemoj to da radiš nipošto, trudi se da hodaš po meni, najbolje bosonog, jer tada ćeš primati istinu, čistu kao kristal“, – nastavljala je zemlja svoj šapat pored Koljinog uha.

„Kako da naučim brzo da čitam i pišem?“ – pitao je Kolja, izgarajući od nestrpljenja.

„U školi ćeš se namučiti, tamo nemaju pojma kako se deca brzo uče da postanu pismena. Preko leta gad otopli ponesi svoj ranac sa knjigama, spusti ga na travu i prilegni malo, ostalo ću ja sve uraditi sama. Ne obraćaj pažnju na drugove i drugarice, na vaspitače i vaspitačice, oni moraju da pređu teži put, a ti si odabran da ideš prekim i laganijim putem. I nemoj se ljutiti na njih niti im bilo šta govoriti, oni nisu krivi jer ničega nisu ni svesni, niti će ikada biti“.

„Hvala ti, najdraža moja“ – govorio je Kolja, ne pokrećući usne, znajući da ga čuje ona kojoj su te reči upućene.

Kolja je goreo od nestrpljenja čekajući kad će doći topli dani, bezbroj puta u toku dana bi pogledao kroz mutni prozor, očekujući svetle sunčeve zrake. Napokon, početkom maja stiglo je dugo očekivano toplo vreme, ulica puna šetača, a njihovo zaključano dvorište puno razdragane dečice. On nije oklevao, brzo se opremio, prebacio preko leđa svoj šareni rančić sa knjigama i žurno istrčao napolje. Vesela deca skoro ga nisu ni primećivala, samo bi ga poneko dete pozdravilo, na šta bi on klimnuo glavom i nastavio put prema travi između igrališta i ograde. Došavši do sredine trave, spustio je svoj rančić sa knjigama na travu i prilegao pored njega, spustivši glavu na tvrde knjige.

Dalje se ničega ne seća, ni koliko je dugo ležao, ni šta je sanjao, kao da je neko makazicama isekao jedan nepoznati delić njegovog života. Probudila ga je graja dece i nečiji udarac u njegovu desnu nogu. Bio je to njegov drug Saša, koji ga je primetio uspavanog na zelenoj travi i rekao:

– Kolja, šta je s tobom, ustani da se ne prehladiš!

– Ah, Saša, zar sam ja zaspao, kako se to desilo? – pitao je Kolja trljajući svoje plave oči i vadeći knjigu iz ranca, – hoćeš da ti pročitam nešto?

– Ali ti ne umeš da čitaš, kao ni ja! – čudio se Saša.

– Umem, slušaj! – povika Kolja, nasumice otvori prvu knjigu koju je dohvatio iz ranca i poče da čita:

„Sergej Mihalkov

A šta je kod vas?

Neko je na klupi sedeo,

Neko na ulicu gledao,

Tolja je pevao,

Boris ćutao,

Nikolaj klatio nogom.

Bilo je to pred veče

Nije bilo šta da se radi.

Grač se spustio na ogradu,

Mačak se popeo na tavan.

Tad Borja reče deci

Jednostavno tako:

– Ja imam u džepu ekser!

– A vi?

– Mi imamo danas gosta!

– A vi?“

– Stani, stani! – povika Saša, – Ti tu pesmu znaš napamet jer si je mnogo puta čuo od vaspitačice, daj da ti ja nađem šta da pročitaš! – istrgnu knjigu iz Koljinih ruku i poče da traži teži tekst, – evo čitaj odavde!

– Dobro! – reče Kolja i odmah sasvim ozbiljno prionu na čitanje:

„Ivan Carević i sivi vuk

U nekom carstvu, u nekoj državi živeo car koji se zvao Vislav Andronović. On je imao tri sina Carevića: prvi – Dmitrij Carević. Drugi – Vasilij Carević, a treći – Ivan Carević. Taj car Vislav Andronović je imao tako bogat vrt, kakvih nije bilo ni u jednoj državi; u tom vrtu je raslo veoma divno drveće sa plodovima i bez plodova, ali car je imao jednu omiljenu jabuku na kojoj su rasle zlatne jabuke…“

– Kolja, moj dragi druže, kako si to naučio da čitač tako odjednom, šta se to desilo? – nastavi svoja pitanja začuđeni Saša.

– Ne znam, ja sam samo zaspao na knjigama i za to vreme sve što je bilo u njigama, prešlo je u moju glavu! – odgovorni Kolja tihim skromnim glasom, ne želeći dalje da otkriva svoju tajnu, znajući da će se ona odmah proneti među ostalom decom i vaspitačicom.

– A šta piše na visokoj zgradi preko puta ulice? – pitao je dalje Saša, ne verujući svojim očima i ušima.

– Narod i partija su je-din-stve-ni! – nastavi dalje Kolja čkiljeći očima prema udaljenim crvenim slovima na ravnom krovu ogromnog solitera.

– E, pročitaj šta piše ovde! – reče Sača i izvadi iz svog džepa crveni omotač čokolade.

– Aljonka – mlečna čokolada, 100 grama, fabrika „Crveni oktobar“ – pročita Kolja začas ko iz topa.

– Da! – reče Saša i poče da korača užurbano oko njega, mašući rukama. Za njega više nije bilo sumnje, Kolja je na čaroban način počeo da čita kao odrasli, a njemu predstoje od septembra dugi dani mučenja pred učiteljicom. – Ali tebi će biti dosadno u razredu, kako ćeš izdržati sedenje sa nama neznalicama?

– Ništa strašno, ja ću vama pomagati i biću srećan zbog toga! – reče dobrodušno Kolja.

Pored obećanja da će ćutati, Saša nije održao reč, ispričao je svima o svom susretu sa Koljom na livadici između igrališta i ograde. Uveče su se sva deca okupila u Koljinoj i Sašinoj sobi i počela da navaljuju da im nešto pročita. Kolja nije odbijao, čitao je bez zapinjanja sve što su mu pružili, razne dečije knjižice sa police iz hodnika, dečije časopise, prosto komade novina koje su se zatekle pored njih. Nakon što su se uverili da je Kolja stvarno iznenada počeo da čita, svi su nemo zaćutali, praveći u svojim dečijim glavicama najneverovatnije kombinacije i mogućnosti. Tišinu je prekinula devojčica Olja iz ženskog odeljenja sa petog sprata:

– Ali ti ne umeš da pišeš, lako je čitati, probaj nešto da napišeš! – izgovorila je ponosno filozofski se ispravivši, kao da je otkrila novu planetu.

– Umem! – skromno izusti Kolja.

Začas se pored njega sjatiše sveske i olovke, nudeći mu da napiše nešto. Kolja bez imalo odupiranja i razmišljanja uze olovku i poče da piše divnim rukopisom Oljin diktat:

„Danas je bio sunčani dan. Deca su šetala po dvorištu, igrala se i galamila…“

Nakon toga Olja je istrgla svesku sa Koljinog stolića, na kojoj je bio zapisan njen diktat i otrčala na peti sprat kod vaspitačice:

– Nadežda Petrovna, pročitajte, molim vas, šta piše ovde! – izgovorila je zadihano i pružila vaspitačici svesku za zelenim koricama.

Vaspitačica je pogledala zbunjeno, uzela svesku i pročitala poslušno:

„Danas je bio sunčani dan. Deca su šetala po dvorištu, igrala se i galamila…“

– Nadežda Petrovna, to naš Kolja napisao svojom rukom dok sam mu ja diktirala. On ume i da čita kao vi što nam čitate, zamislite, to njemu došlo u snu! – govorila je užurbano Olja ne pomerajući široko otvorene crne oči sa lica vaspitačice.

– Nemoguće! – rekla je vaspitačica, uzela Oljinu svesku u jednu ruku, drugom rukom Olju za njenu levu ruku i pošle su užurbano niz stepenice ka Koljinoj sobi.

– Kolja, – reče vaspitačica odmah s vrata, kad ga je ugledala, – pročitaj nešto i napiši da se ubedim i ja.

Kolja pokorno dohvati prvu knjigu sa stola i poče naglas da čita, kao odrasli, bez zapinjanja i naricanja reči. Pročitavši jedan pasus, uzeo je svesku i počeo lepim rukopisom, gotovo kaligrafskim, da prepisuje taj isti pasus. Vaspitačica je bila van sebe od iznenađenja, kad je malo došla sebi, upita ga:

– Kako si tako brzo naučio da čitaš i pišeš?

– Ne znam, ja sam danas zaspao na livadici u dvorištu na svom rancu sa knjigama, ne znam koliko sam dugo spavao, kad sam se probudio, uzeo sam knjigu i počeo da čitam tečno kao vi, – objašnjavao je Kolja tihim skromnim glasom, bez trunke ponosa i hvalisanja.

– Nadežda Petrovna, i mi ćemo sutra zaspati na toj livadici i odmah naučiti da čitamo i pišemo! – počeše deca svoja glasna razmišljanja.

– To je nemoguće, to su gluposti, tako ćete se prehladiti! – pokušavala je vaspitačica da ih odvrati od njihovog navaljivanja.

Te večeri svi su bili van sebe od iznenađenja, jedino je Kolja sedeo mirno, listajući tanku knjižicu sa ruskim bajkama, uživajući u čitanju. Deca su ga iz prikrajka posmatrala kao sasvim nemoguće stvorenje među njima, prateći pokret svakog mišića na njegovom licu, koji je govorio o njegovim preživljavanjima koja je osećao dok je čitao.

Iz dana u dan deca i vaspitači su se odnosili prema Kolji kao prema nekom čudu koje je živelo među njima, ali niko ga nije mrzeo zbog te njegove nastranosti, naprotiv, njegov ugled je mnogostruko porastao u njihovim očima, svi su mu se divili i ponavljali „Naš Kolja“, u nezaborav su otišli svi njegovi pređašnji nadimci i podsmevanja, samo se čulo to kratko „Naš Kolj“. Deca su postala nekako humanija, niko se nikome nije podrugivao, nestale su nepristojne reči u uzajamnom ophođenju, niko nikoga nije gurao ili udarao.

Tako je Kolja svojim iznenada otkrivenim sposobnostima postao dete broj jedan u domu, on je svojim ponašanjem i sposobnostima mnogo više uticao pozitivno na ostalu decu, nego čitava pedagogija, koju su svesrdno primenjivali vaspitači. Reč o Koljinim sposobnostima stigla je i do direktora doma Antona Semjonoviča, koji je odmah poslao vaspitačicu po Kolju na razgovor. Kolja je stidljivo ušao u ogromnu svetlu prostoriju, obasjanu jarkim prolećnim suncem i izustio:

– Dobar dan, Antone Semjonoviču.

– Kolja, – započe odmah direktor, želeći da prekine njegovu stidljivost i, klimnuvši učiteljici da napusti prostoriju, nastavi, – priča se da si ti iznenada naučio da čitaš i pišeš nakon kratkog sna na livadici u dvorištu, da li je to tačno?

– Ja umem da čitam i pišem kao svi odrasli, – reče Kolja tihim dečijim glasom, – dajte mi neku knjižicu!

Direktor mu je pružio ozbiljnu podebelu knjigu koja je ležala na njegovom ogromnom drvenom stolu i stao iznad njega da prati njegovo čitanje. Kolja odmah započe bez zapinjanja:

„Teoriju relativnosti je razradio Albert Ajnštajn početkom 20. veka. U čemu je njena suština? Razmotrićemo osnovne momente i pokušati da je objasnimo razumljivim jezikom. Teorija relativnosti je praktično likvidirala nedorečenosti i protivrečnosti u fizici 20. veka, naterala naučnike da u korenu izmene svoje predstave o strukturi prostora i vremena i eksperimentalno se dokazala u mnogobrojnom ogledima i istraživanjima. Na taj način teorija relativnosti je postala osnova svih savremenih fundamentalnih fizičkih teorija. U suštini – to je majka savremene fizike!“

– Dosta, Kolja, bravo, ja sam zadivljen tvojim sposobnostima! Kako se to tako odjednom ispoljilo kod tebe? – pitao je direktor i seo u svoju fotelju sa druge strane ogromnog stola.

– Anton Semjonovič, ni ja ne znam, jednostavno sam zaspao la livadici sa rancem knjiga ispod glave, a kad sam se probudio, uzeo sam knjigu i počeo da čitam, – izustio je Kolja svoju bezbroj puta ponovljenu rečenicu, zajući da će malo ko verovati istinitosti njegovih reči.

– Da, – reče direktor, – to je neobično i uputi pogled prema ormaru iza svojih leđa, gde su se nalazila vrata prostorije u kojoj se skrivao sef sa podacima o dečijim sudbinama.

Anton Semjonovič je direktor ovog doma već godinu dana, i za to vreme je upoznao svaku njegovu prostoriju, svaki predmet imovine, ali se nije usuđivao da pomeri tajni ormar o kome mu je saopštio prethodni direktor i uđe u skrovište. Znao je da se tamo čuvaju tajni dosijei dece koje niko nema pravo da obelodani, čak ni on. Broj dosijea se mogao povećavati, ali ne i otvarati i koristiti podatke koji su tamo zapisani. Iskreno dirnut onim što je čuo i video, direktor je pogladio Kolju po kosi, zahvalio se, poželeo mu veliku budućnost i otpratio ga do hodnika, gde ga je čekala vaspitačica.

Svoju tajnu o ocu Maksimu i majci Marini Kolja nije nikome poveravao, znao je da će se oni pojaviti jednoga dana, da će doći da ga zagrle i vide kako on živi, u dubini duše želeo je da taj momenat što pre dođe. Ali jednoga dana umalo nije otkrio vaspitačici svoju tajnu, iz čista mira progovorivši naglas:

– Kad bi moji tata i mama što pre došli!

– Odakle ti znaš da oni uopšte postoje, to je i nama nepoznato? – pitala je vaspitačica.

– To je moja želja, – brzo se snašao Kolja i ugrizao se za jezik.

Drugom prilikom situacija je postala još očiglednija kada je Kolja pošao u prvi razred i kada im je učiteljica podelila đačke dnevnike i rekla im da ništa ne pišu u dnevnicima. Koljina radoznalost nije izdržala jer je on jedini umeo da čita i piše. Tajno je uzeo svoj dnevnik i popunio sve rubrike o svojim podacima na prvoj strani, napisavši između ostalog imana roditelja: Maksim i Marina. Videvši to, učiteljica je zanemela od iznenađenja – odakle njemu imena roditelja koje niko u domu nije znao.

Odmah posle časova učiteljica je telefonirala direktoru doma i pitala ga ko je saopštio Kolji imena roditelja i odakle njima ti podaci. Na drugoj strani žice direktor se kleo i tvrdio da nikome iz doma nije poznato da Kolja ima roditelje i kako se oni zovu. Učiteljica je molila, preklinjala direktora da se razaberu sa tom tajnom, kako je ona procurela do Koljinih ušiju. Sutradan direktor doma je okupio na sastanak sve vaspitačice i vaspitače doma i zatražio da svako lično napiše izjavu o tome da li im je bilo šta poznato o njegovim roditeljima. Prikupivši takve izjave od svojih saradnika, direktor je napisao pismo školi i saopštio da nikome u domu, uključujući njega samog, nije poznato da Kolja ima roditelje i kako se oni zovu. Pismo je završio rečima da se najverovatnije radi o Koljinoj izmišljotini, što nije retka pojava među njegovim drugovima u domu. Na tome se skandal završio, a Kolja je izveo zaključak da od sada mora voditi računa šta govori, piše i radi.

Tokom leta Kolja je nastavljao svoje tajne razgovore sa zemljom po kojoj je svakodnevno hodao. Dok su njegovi drugovi hodali po trotoaru, on je uporno koračao po travi uz trotoar, iako je znao da je to zabranjeno. Zemlja ga je snabdevala svakakvim novim podacima i znanjima i za njega skoro nije postojalo nikakve tajne na ovome svetu, sve što bi mu padalo na pamet, odmah je dobijalo tajni odgovor na levom ili desnom uhu. Kolja je bio jedini čovek na belom svetu koji je umeo da čuje taj šapat. Za vreme nastave u školi trudio se da sedi pored prozora i da ima pogled makar na malo parče zemlje. Kada bi ga učiteljica nešto pitala on je kao bajagi nezainteresovano gledao kroz prozor i ponavljao odgovor koji je dolazio spolja, pravo iz zemlje. Učiteljica se čudila njegovoj obaveštenosti o svemu što bi ga pitala, zato mu nije branila da gleda kroz prozor dok ogdovara. Druga deca su satima čitala pesmice iz književnosti, a Kolja je mogao da ih izdeklamuje nakon prvog čitanja, što je svima bilo čudno. Pitali su se kako je to moguće, ali odgovora nije bilo. Na najrazličitija pitanja odraslih u školi, na ulici ili bilo gde, na koja niko nije imao odgovora, Kolja bi odmah odgovorio sa stopostotnom tačnošću, pa su mnogi počeli da mu se obraćaju. Ma koliko se trudio da krije svoju tajnu, ona se polako otkrivala sama, Kolja nije mogao da gleda ljude koji nemaju najelementarnija znanja iz bilo koje oblasti, pa je neprimetno odavao sebe dajući im takve odgovore. Na veoma delikatna pitanja, kao što su proricanje sudbine, ili druga sasvim lična pitanja Kolja nije hteo da odgovara, znao je da je to opasno, pa je najčešće slegao ramenima i govorio da on to ne zna.

Ta njegova obazrivost nije dugo trajala. Negde u proleće trećeg razreda u dom su iznenada došli plavokosi i plavooki muškarac po imenu Maksim i tamokosa žena po imenu Marina i počeli da se raspituju za Kolju. Nikome nije bilo jasno odakle njima podaci o njemu, ali Marina je uskoro priznala da je Kolji sama dala ime posle svog porođaja u porodilištu i da se zaklela da će ga naći. Maksim je rekao da će ga on naći prema svom liku. Direktor doma i vaspitačica nisu imali izlaza, izveli su Kolju pred njima i upitali:

– Je li to vaš sin?

– Mama, tata, ja sam znao da ćete vi doći! – povikao je Kolja i zaplakao, za njim su zaplakali i njegovi roditelji, zagrlili ga čvrsto i privukli uz sebe, – ja čak znam da se tata zove Maksim, a mama Marina! – nastavljao je Kolja da otkriva svoje tajne, ne bojeći se više nikoga i ničega.

– Odakle ti to znaš? – pitao je Maksim.

– Ja sve znam o vama, – nastavio je Kolja, – ja mnogo šta znam, to mi je saopštila moja drugarica zemlja po kojoj hodam, ona mi sve sopštava i poverava. Znam da ćete vi opet živeti zajedno i da ćete i mene uzeti kod sebe, da više neću živeti u domu.

Roditelji su se zgladali na trenutak, a onda se zagrlili, privivši ponovo Kolju uz sebe.

Dalje je za njih nastao trnovit put dokazivanja roditeljstva pred različitim administrativnim preprekama. Na kraju je došlo do toga da je lokalni ministar lično došao kod direktora doma i naterao ga pomeri ormar sa knjigam i otvori tajni sef. Koljin dosije je lako nađen veoma brzo, i već na prvoj strani njih dvojica su pročitali imena Koljinih roditelja: Maksim i Marina!

To je bilo presudno, sledećeg dana direktor doma i ministar su lično potpisali rešenje o dodeli svog vaspitanika Kolju svojim zakonitim roditeljima Maksimu i Marini.

U domu i školi su svi bili u šoku, taj događaj se dugo prepričavao na različitim nivoima, ali tajna o skrivenom sefu sa dosijeima dece je ostala i dalje tajna.

Kolja je započeo srećen život sa svojim roditeljima, njegov školski dnevnik nije poznavao druge ocene osim petica. Kolji su se obraćali za pomoć svi, jer je on imao odgovore na sva pitanja. Kolja to nije zloupotrebljavao, sopštavao je samo istine koje je dobio iz zemlje od kojih ne može biti nikakvih šteta. To mu je i zemlja često govorila:

„Ovo je za tebe lično, a ovo možeš saopštiti“, – i Kolja se toga držao, trudeći se da izneveri svoju drugaricu po kojoj hoda.

Danas, kada je Kolja postao odrastao čovek, završio najteži fakultet i doktorirao iz najsloženije oblasti nauke, Kolja je prisiljen da često menja svoj telefonski broj da bi koliko toliko ostao na miru od raznih radoznalih ljudi. Podigao je veliku kuću na kraju grada, ogradio je visokim neprovidnim zidom sa bodljikavom žicom po obodu, signalizacijom i danonoćnim obezbeđenjem. U grad ili na put ide isključivo sa svojim obezbeđen, maskiran ogromnim tamnim šeširom i velikim crnom naočarima. Samo njemu najpoverljiviji ljudi imaju mogućnost da komuniciraju sa njim, da mu se obraćaju za pomoć i traže savete. U razgovoru sa njima ne postavlja nikakva pitanja, jer on unapred zna odgovor na njih. U kući najčešće sedi pored prozora, gledajući kroz prozor u tamni komad zemlje sa kojim komunicira, kao nekad u đačkom domu.

Beograd, 02.08.2020.

KAIN I AVELJ

Po opredeljenju, od iskona je svima poznato da su Kain i Avelj bili prva deca na zemlji, rođeni od prvih ljudi Adama i Eve, i po opredeljenju, bilo je predodređeno da žive u slozi i blagostanju, da izrode svoju decu, uzajamno se pomažu i jedan drugome olakšavaju sudbinu, zacrtanu od Svevišnjeg, pokoravajući mu se na svaki način i svesrdno poštovati njegove zakone i volju, izražavajući prema njemu nesebičnu ljubav. Sve nevolje počinju od prvog „ali“, i to je bilo prvo „ali“ zabeleženo u korenima ljudskog roda. Kain nije odoleo niskim strastima, drskost je kod njega trijumfovala, i kao rezultat svih njegovih loših osobina usledilo je drsko ubistvo svoga mlađeg brata Avelja.

Danas, nakon nekoliko hiljada godina od tog gnusnog događaja, dva nesrećna brata nastavljaju svoj večiti život pred Svevišnjim, svako prema svojoj zasluzi: Avelj u prelepom Raju, okružen zelenim vrtovima i izobiljem, a Kain u večitom plamenu Pakla, proklinjući sebe i svoje niske strasti kojima je podlegao i u bezumlju digao ruku na rođenoga brata. Za njih vreme ne postoji kao u Kosmosu, oni su tu kategoriju izgubili iz vida, oko njih je svuda večnost i nepromenljivost. Sa Gospodom mogu da opšte koliko im drago, da mole i preklinju, dive se i poštuju, da se prisećaju svoga kratkog boravka na zemlji i žale zbog gluposti koje su tamo načinili.

Danas, nakon toliko hiljada godina Gospod je nesebično dozvolio braći da se misaono sporazumevaju i čak razgovaraju o svemu što se desilo na zemlji, što je Avelju bilo dostupno da posmatra iz Raja i zapisuje u svoje večito pamćenje, dok je Kainu omogućeno da sa oduševljenjem sluša sve o čemu je brat govorio i da mu besprekorno veruje. Još je Kain mogao da postavlja razna pitanja o onome što je čuo od brata, ali ne i da komentariše, predlaže, analizira, ili na bilo koji drugi način iznosi svoje misli, jer oko njega je svuda bio plamen i znoj. Van vremena i prostora, bez čvrstog tla pod nogama i materijalnog tela, bez krvi i mesa, njihove duše su lebdele u večnosti, predate Gospodu i njegovoj volji, ali su odnedavna stupile u dijalog, što im je bilo dozvoljeno uprkos strogim nebeskim zakonima koje ne može niko prekršiti. Gospod je milostiv i to svako jednom oseti, bilo na ovopm ili onom svetu.

Njihov vanvremenski i vanprostorni dijalog započet je iznenada kada je Kain osetio neznatno oslabljenje plamene vreline i čuo sopstveni glas u ušima, a malo kasnije začuo je i glas svoga brata kojemu je mogao da se obrati. Osetivši tu sposobnost, odmah se obratio bratu:

– Brate moj dragi, posle mog gnusnog zločina koji sam izvršio nad tobom, moj život na zemlji je postao nepodnošljiv, i ja sam neprestano molio Boga da me smesta odvede kod tebe gde mogu do mile volje da se kajem za sve učinjeno nad tobom. Da li si ti meni oprostio, ili je tvoje srce još uvek nemilosrdno prema meni?

– Brate moj dragi, nemoj sebe ubijati tugom, mi smo ovde pred Gospodom svi izjednačeni i svi smo živi kao i pre na zemlji, ali neki su ovamo došli nevini i čisti, bez ijednog greha, zato sad uživaju u blagodetima večitog Raja, među kojima je i meni bilo suđeno da se nađem. Tvoja sudbina na ovom svetu je nezavidna, jer se moraš nalaziti u večitom paklu, koji ću ja nazvati trenutni, jer, kao što znaš, ovde vreme ne prolazi, ne postoji prošlost, sadašnjost, niti budućnost. Osim Gospoda, niko ovde nema tu moć da promeni nečiju sudbinu ni položaj, to je isključivo u rukama Svevišnjega, a on je dosledan u poštovanju sopstvenih zakona.

– Koliko dugo smo mi na ovom svetu? – nastavljao je Kain svoja večita pitanja, nastojeći da zadovolji svoju radoznalost, još uvek pod uticajem svoga nedavnog boravka na zemlji.

– Mi smo oduvek ovde, samo smo se usput, dolazeći ovamo, malo zadržali na zemlji među ostalim grešnicima, gde smo se spremili za boravak pred Gospodom. Onda smo postali deo večnosti, svako prema svojoj zasluzi i delima koja je učinio za vreme kratkog boravka na zemlji. To su bili kratki trenuci koji se mogu uporediti sa periodom između dva udisaja vazduha. Zar ima smisla osuditi sebe na večito bitisanje u plamenom Paklu zbog trenutne i zanemarljivo kratke sreće na zemlji? Zar oni koji su sad na tom privremenom staništu na zemlji ne vide u kakvoj se zabludi nalaze čineći jedni drugima zla dela radi blaženstva između dva uzimanja vazduha u svoja pluća?

– Šta se dešavalo na zemlji za vreme od našeg prelaska kod Gospoda, mora da je prošlo mnogo vremena i da je stvorena čitava ljudska istorija?

– Šta znači dešavalo se svašta? Ono se i sad dešava, to je večita kategorija koju mi odavde iz Raja vidimo kako se sad odvija pred našim očima. Nedavno mi je jedan novopridošli večiti posetilac Raja ispričao kako je ljudska istorija na zemlji stara mnogo hiljada godina i da je prepuna užasnih krvavih ratova, mučenja, progonstava, ubistava. Jadnik, nije bio svestan gde se našao i da sad ima mogućnost da sve to prati svojim sopstvenim očima. Njegovo srce i razum su ostali na zemlji da trunu zajedno sa tolikim milionima drugih, a njegova večita duša se obrela pred Gospodom zajedno sa milionima drugih. Pričao mi je o nekakvoj knjizi koju oni tamo zovu Sveto pismo, u kojoj su opisana događanja na zemlji u trajanju od nekoliko hiljada godina sa predviđanjima za nekoliko hiljada godina unapred. Ja sam mu se samo nasmejao i pokazao mu način na koji može da vidi svu tu istoriju u trajanju od mnogo hiljada godina bez ikakvog naprezanja. Dovoljno se samo pažljivo i dobro koncentrisati, nakon čega žive slike i glasovi zemaljskih ljudi izlaze pred tobom, a ti biraš i gledaš onu koju poželiš u tom trenutku.

– I šta ste vas dvojica videli?

– Ja sam to pregledao bezbroj puta, ponekad se samo povratim da još jednom sve pregledam i čudim se ljudskoj ograničenosti, tuposti i podležnosti niskim i primitivnim strastima.

– Zašto ih Gospod ne nauči da ne čine takva zlodela i posle usputne stanice na zemlji svi pređu u večiti Raj?

– Na zemlji se to zove ograničavanje slobode misli i govora, koje je mnogo miliona puta prekršeno i zloupotrebljeno. Stoga je svako slobodan da sam odluči gde će boraviti njegova duša – u večitom Raju ili Paklu. Svaka duša dok se nalazi u zemaljskom telu istovremeno se nalazi u veoma sputanim okolnostima vladavine srca i razuma, a oni su veoma daleko od istine i večnosti. Poznaju samo ono što vide njihove oči i čuju njihove uši. Dok ljudi spavaju na zemlji, spavaju i njihovo srce i razum, tada duša dobija kratkotrajnu slobodu i počinje da stranstvuje po vremenu i prostoru, susreće se sa precima i potomcima kao da su svi na okupu, raspravljaju različite večite teme i vrednosti. Ljudskim dušama sva zemaljska bogatstva su ništavna i smešna, lišena bilo kakve vrednosti, zlato, srebro i dijamanti za njih ne znače ništa, kao i pesak ili stena pod nogama. Bog se ne meša u taj deo ljudske slobode izbora, od zemaljske telesne sposobnosti i sopstvenog razvoja intelekta svakog čoveka zavisi za šta će se on opredeliti, za Raj ili Pakao. Treće nije dato, niko od njih neće postati Bog, jer to mesto nikad neće biti upražnjeno, On je tvorac i vlasnik svega na zemlji i u kosmosu, njegov je sav svet, tačnije oba sveta, onaj na zemlji dok je duša ograničena srcem i razumom u telu od kostiju, krvi i mesa, kao i ovaj gde se nalaze Raj i Pakao koje nadgledaju njegove večite sluge Anđeli nebeski.

– Šta je to nebo? Zašto Gospod postavlja ljude u takva iskušenja da srce i razum biraju mesto svoje večnosti, a ne večita duša? – pitao je Kain dalje.

– Nebo je svuda oko ljudi, to je večnost, nepojmljiva srcu i razumu, jer su oni veoma skučeni i ograničeni. Najveći krivci nastanka svakog zla na zemlji su u ograničenosti i prolaznosti srca i razuma. Na zemlji periodično nastaju epohe ratova, kada ljudi idu srcem i dušom, i epohe kratkotrajnog primirja, kada ljudske duše uspevaju da stišaju razum i srce. Razum i srce su od đavola ili satane, a duša je od Boga. Posle stvaranja belog sveta, Adama i Eve, i nas dvojice od njih, ljudski rod se veoma umnožio na zemlji i sasvim udaljio od Boga, predavajući se niskim primitivnim strastima od srca i razuma, što je Bogu dodijalo, nije mogao više da gleda svo zlo i nepravde koje je čovek činio na sve strane. Pošto nije bilo drugog načina da se čovek urazumi, Bog je odabrao jedinog pravednika Noja, kome je naredio da on sagradi veliki brod i u njemu obezbedi prisustvo predstavnika biljnog i životinjskog sveta od svake vrste radi očuvanja produžetka vrste, a takođe dovoljno hrane za sve, nakon čega je četrdeset dana i noći trajao potop, u kome je poginulo sve živo na zemlji, osim onoga što se našlo u Nojevom brodu. To je bilo prvo žestoko kažnjavanje ljudskog roda zbog njegove neposlušnosti i predavanja vlasti srca i razuma, tako reći prva apokalipsa.

– Znači to je bilo, to je prošlost?

– U zemaljskom poimanju: da! A u našem nebeskom poimanju to se i sada može pogledati ako si u Raju, iz tvog Pakla to se ne vidi, jer ti moraš da ispaštaš učinjena zlodela. Gledajući kroz naš nebeski kristal večnosti mi vidimo sve što je bilo na zemlji kao da se dešava sada, u ovom trenutku.

– I šta se sada dešava?

– Ljudski rod se opet umnožio na zemlji posle velikog potopa, sa njim i sav biljni i životinjski svet. Strasti, podsticane srcem i razumom ljudskim, opet su uzele prevlast nad ljudskim dušama. Mnogobrojana obraćanja i upozorenja od strane Boga ne daju nikakve rezultate, duševni život je zakržljao, potisnut u zapećak, a prevagu drže crne strasti, izrođene od srca i razuma. Razum ne veruje i ne zna za prolaznost i kratkoću zemaljskog života, stoga rađa nepravde i zlodela, ubistva jednih ljudi od strane drugih, porobljavanje, sakaćenje, iznurivanje glađu i žeđu, bezobzirnu eksploataciju, ubistva… Kad bi sebi postavili zadatak da nabrojimo sva zlodela koja jedni ljudi čine drugima, jedan ljudski život na zemlji ne bi bio u stanju da do kraja popuni taj spisak.

– Zar je stvarno tako crno na zemlji?

– Naprotiv, na zemlji je sve belo i lepo, puno svetlosti, zato oni taj svet zovu beli svet, i ljudi žive u iluziji da je to jedini život koji im je dat od Boga, ne dosećajući se i ne verujući njegovim znacima i poslatim emisarima i izaslanicima da se večiti život nastavlja posle odlaska sa njihovog belog sveta.

– Da li će opet svi biti uništeni potopom ili nekom drugom katastrofom?

– Ne, Bog nikada ne ponavlja svoje postupke, sada je on rešio da odabere najbolje predstavnike jednog odabranog naroda i da ih privremeno skloni izvan svoje zemlje u kojoj su nastali, da ih tamo prevaspita i nauči kako treba živeti na zemlji, s tim da oni kasnije svesrdno i nesebično šire dobijena znanja od Gospoda među druge narode. Njihov najbolji predstavnik koji je živeo prema zapovesti svoje duše stao je na čelo tog izabranog naroda i krenuo putem povratka u svoju prapostojbinu. Na putu je bio iskušavan od strane Boga i učen kako treba živeti i raditi, uz pomoć Božiju tek nakon četrdeset godina duhovni vođa toga naroda uspeo je da vrati u prapostojbinu tek prvo pokoljenje onih koje je izveo iz zatočeništva. Bog je bio svestan da je ljudske strasti ili nemoguće ili teško pobediti, pa je neprestano bio sa njima, učio, savetovao, davao znake, pomagao. Naučio ih je i da sagrade Svetinju nad svetinjom i da je uvek nose sa sobom, da je čuvaju kao zenicu oka svoga. Bilo je jasno da se po povratku u pradomovinu moraju voditi ratovi protiv zatečenih plemena i naroda, nije bilo drugog načina uspostavljanja pravednosti na zemlji bez prolivanja krvi, bez mora krvi.

– Zar opet?

– Već sam ti rekao da se na zemlji neprestano smenjuju periodi ratova i primirja. Pri tom su primirja tako kratkotrajna i neprimetna da se u ljudskoj istoriji ona i ne pominju, pominju se samo ratovi, tako da je ljudska istrorija ustvari istorija ratova. Ljudi su ogrezli u porocima, toliko su se umnožili da je zemlja postala premala za sve, ratovi su postali nužno zlo bez koga je život na zemlji sve teži.

– Šta se dešavalo po povratku u pradomovinu?

– Ratovi, ratovi i opet ratovi. Jedni carevi su smenjivali druge, često uz prolivanje mora krvi, povremeno bi nastali kratkotrajni periodi mira, kada su građene velelepne građevine. Sagradili su i svoju prestonicu i u njoj veliki hram u kome su čuvali Svetinju nad svetinjom. Kasnije su drugi narodi do temelja razrušili i taj hram, a zlatna Svetinja nad svetinjama je misteriozno nestala kao žrtva niskih ljudskih strasti i njihove želje da ovladaju neograničenim bogatstvom.

– Zar sam i ja žrtva sopstvenih niskih strasti?

– Ja ne mogu tako da kažem, sud je u Božijim rukama i on je presudio po svom shvatanju istine i pravde. To je najviši stepen pravednosti u kosmosu, sve ostalo je od đavola i satane, dakle od mraka i neistine, to jest nepravde. Bog se večito bori protiv đavola i satane, trudeči se da ih istera iz ljudskog roda, ali i oni imaju svoju silu i lukavstva. Oni su izmislili vuka u ovčijoj koži koga kratkovidi i ograničeni ljudski razum često nije u stanju da vidi.

– Opet im Bog sprema veliku kaznu za učinjene zločine?

– Ne, pa rekao sam ti da Bog ne ponavlja svoje radnje, već uvek nalazi nove mogućnosti. Ovoga puta je rešio da im pošalje svoga sina da ih uči, savetuje, vaspitava da ne greše jedni protiv drugih, već da se pokaju i sete kako ih je Bog odabrao i izveo iz zatočeništva, učio ih kako treba da žive ne grešeći i imajući uvek na umu svoga Gospoda Boga. Bog je jedino što može spasiti ljudski rod od Pakla u kome se ispaštaju grehovi zbog učinjenih nedela. Njegov sin je pune trideset tri godine hodao po zemlji, lično se žrtvovao, učio, pomagao, govorio, savetovao, objašnjavao, sastavio svojih dvanaest apostola koje je naučio kako da nastave njegovo učenje. Bez obzira ne sva zalaganja i sopstveni trud, kao i izjavljivanje vernosti svom učitelju, jedan od njih ga je ipak izdao u poslednjem trenutku, pa je i Sin Božiji podlegao, pao kao žrtva niskih, podlih ljudskih strasti. Tačnije nepravedno i gnusno je raspet na krstu koji je sam na svojim ramenima doneo do mesta raspeća. Ljudima ni to nije bio dovoljan znak o postojanju Gospoda Boga i večitog života u svetu, u kome se sad nalazimo ti i ja, čak i njegovo vaskrsenje trećeg dana posle raspeća malo je koga naučilo pameti. Strasti srca i razuma su nastavile da vladaju nad ljudskim dušama, beskrajni i najnemilosrdniji ratovi su nastavljani sve žešće i svirepije.

– Tvoja tužna priča me sve više interesuje, meni je to bilo uskraćeno, i ja sam mnogo, beskrajno zahvalan Gospodu Bogu što je dozvolio da ja i ti komuniciramo mislima, što mogu da te pitam i da čujem od tebe istinu koja je tebi dostupna. Ti si meni kao Bog koga sam ja nekad ubio, a sad si oživeo pa mi se smilovao i svesrdno mi pomažeš.

– Bog je samo jedan i on je nedostižan, svi smo mi u njegovim rukama, ali on je pravedan i milosrdan prema svima nama jer nas je on stvorio. On je nad nama večito jer smo i mi večnost. Zemaljska smrt je prividna i trenutna, posle nje počinje večit život, koga ljudi na belom svetu nisu svesni. Bog je jedina i najveća uteha ljudima na belom svetu, bez vere u njega život bi na zemlji bio jednak Paklu u večitom životu, gde ti imaš čast da tavoriš.

– Čime ljudi na belom svetu greše, zar je to nepopravljivo stanje?

– Na žalost, velika većina njihovih postupaka i radnji je Gospodu Bogu odvratna i predstavlja teške grehove, to su zavist, ubistva, preljuba, nevera, uostalom, to je predivno uobličeno u deset Bozijih zapovesti kojih ljudi na zemlji treba samo da se pridržavaju i da budu spašeni od večitog Pakla. Posle raspeća i vaskrsenja Njegovog Sina na zemlji se gotovo ništa nije promenilo. Doduše, njegovih jedanaest apostola se razišlo po belom svetu i nastavilo propovedanje koje je započeo Božiji Sin, počela je izgradnja hiljada hramova, propovednici su davali svoje živote za novu veru, bivali i oni razapinjani na krstovima, ali nisu poklekli. Svojim primerima su širili novu hrišćansku veru, sticali sve više pristalica. Iz te hrišćanske vere kasnije su se izrodile mnoge sekte i vere, nekoliko vekova posle vaskrsenja Božijeg Sina pojavio se novi propovednik samozvanac, koji je takođe proganjan iz jednog mesta u drugo, i on je sastavio svoj kanon i shvatio da je mesto vaskrsenja Božijeg Sina jedino mesto na zemlji odakle se može vaskrsnuti na nebo. Stoga su nakon njegove smrti i pogrebenja njegove pristalice nastojale na svaki način da otmu grad odakle je moguće vaskrsnuti na nebo, pa su do temelja srušili Njegov velelepni hram, oteli Svetinju nad svetinjama, i na tom mestu podigli svoj hram, s namerom da jednoga dana prenesu ovamo svoga propovednika koji će odatle takođe vaskrsnuti na nebo i time spasiti svoje pristalice i vernike. Taj novi hram se nije odmah očuvao na tom mestu, nekoliko puta ga je do temelja rušio zemljotres, koji je Bog slao svojom voljom. Tek nakon nekoliko vekova, kad je podignut kameni hram sa zlatnom kupolom, Bog više nije pokušavao da ga poruši. Ali je ostao večiti rat između hrišćana i islama, kako su nazvali veru novog propovednika, koji još uvek traje i koji nikada neće prestati, jer ni jedni ni drugi ne shvataju u kakvoj su se zabludi našli, grešeći jedni protiv drugih. Umesto milosrđa, zajedničkog života i pokoravanja Svevišnjem Bogu u koga veruju i jedni i drugi, s tom razlikom što ga samo drugačije nazivaju, oni slepo nastavljaju takozvani sveti rat, koji je izraz sopstvene gluposti i ograničenosti, vlasti srca i razuma nad dušom, o čemu ti toliko puta uporno ponavljam. Dakle, u isto se veruje, isti su ciljevi – spasenje duša i večni život, razlika je u nijansama i vidljivim obeležjama – krst ili mesec i zvezda, freske ili druga umetnička dela, to ništa nije suštinsko, već formalno, spoljnje, kao odelo na čoveku, od koga se ne menja telo koje je u njemu, već spoljnji izgled. To su samo različiti putevi od kojih ništa ne zavisi, nije bitno da li su putevi pokriveni asfaltom u kome dominira beli kamen ili asfaltom u kome dominira crveni granit, i jedni i drugi služe da se dođe do nekoga cilja. Ta različitost treba samo da bude deo opšteljudskog bogatstva koje treba uzajamno poštovati i diviti mu se, a ne da služi kao povod za proglašenje večitog rata do uzajamnog istrebljenja.

– Znači ni vera u Boga nije iskrena?

– Na svom početku ona je sasvim iskrena, međutim kada dođe do njene primene i širenja ona se izvitoperi, to jest prenosioci vere počinju da je zloupotrebljavaju u svoju korist radi ličnog bogaćenja, tako da umesto veze sa Bogom, vera postane sredstvo obezbeđivanja pojedincima basnoslovnog bogatstva. Kao rezultat svega toga dobija se vera koja nije vera, u koju niko ne veruje, već imitira verovanje, jer izvesna doza straha pred Bogom ipak postoji, i dobija se socijalno raslojavanje i podela ljudi na veoma bogate i veoma siromašne. Ljudi su toliko kvarni i zli da od najsvetijih zamisli i namera uspevaju da načine sasvim suprotne pojave, pretvorivši ih u sredstvo za sticanje ličnog bogatstva. Odatle sve nevolje u ljudskom rodu, jer su njihova zemaljska tela prepuna đavola i satane, koji ne dozvoljavaju pobedu Božijih zamisli i namera. Po inerciji svojoj ljudi se ne udubljuju ni u šta, već se prema svemu odnose površno, nimalo ne prisiljavajući svoj mozak da istinski i dubinski analizira svet oko sebe, već se lako prepuštaju srcu i razumu, koji ih nikada, ili skoro nikada do dobroga ne dovode.

– Šta to dokazuje, čime se potvrđuje?

– Ničim, to se odvija pred našim očima u svakom trenutku, pa i u ovom, jer nama je dato da se pomeramo po večitom vremenu i prostorima, pošto smo za zemaljskog čoveka nevidljivi. Oni nemaju oči ni pomagala kojima bi uspeli da nas vide, mogu samo da se dosećaju i da smišljaju najrazličitije verzije o nama. Istina koju su im preneli od Boga mnogi proroci i izaslanici retko do koga dolazi, i to je za njih najveća tragedija. Pakao je prepun, i on se sve više širi, a Raj ostaje Raj, i on je neiscrpan, beskrajan i večit. Ne verujući ni u šta, skrnaveći najveće Božije svetinje, mnogi za svoga zemaljskog života uspevaju toliko da se obogate, da sebi potčine čitave narode, da ih pretvore u robove, u mašine koje stvaraju bogatstvo za svoje gospodare. Ne shvatajući kratkoću i prolaznost svoga zemaljskog života, mnogi uspevaju ognjem i mačem da formiraju nekakve države, da okupe oko sebe svoje podanike, ljudskom krvlju da zavladaju drugim narodima i državama, često ih raznoseći u prah i pepeo, pa zatim na tuđoj krvi traže svoju sreću, ne dosećajući se da ih nakon odlaska sa belog sveta očekuje večiti oganj Pakla. To je njihova sudbina, zasluženi grehovi se moraju večito ispaštati.

– A kako Božiji poslanici, zar oni ne pokušavaju da ih izvedu na pravi put, kako bi izbegli paklene muke?

– Naravno da pokušavaju, ali i među njima je malo onih iz kojih zrači Božija svetlost. I sami su podložni đavolskim i satanskim iskušenjima. Bogatstvo u vidu zlata, srebra i dijamanata ima veći sjaj u njihovim očima nego istinska Božija svetlost. Podižu velelepne hramove i bogomolje, ukrašene remek-delima njihove umetnosti, nastojeći da što više vernika privuku na taj način i da im objašnjavaju kako izaći na istinit put Boga i vere. Neki sveštenici su čak toliko unakazili veru u Boga da su počeli sebe da zamišljaju u ulozi Boga na zemlji koji imaju pravo i moć da opraštaju ljudima grehove, primamljujući ih da čine gnusna dela u vidu istrebljenja drugih ljudi, a da će ih oni opravdati pred Bogom za prilične okrugle iznose nakupljenog, ukradenog ili otetog bogatstva. To je biznis tih sveštenika koji im često kažu: „Idite, ubijajte, otimajte, kradite, nama donesite naš deo, a mi ćemo vas opravdati pred Bogom!“ Jedan vid hrišćanske religije se toliko osilio svojim nečasnim radnjama da je krenuo na drugi deo te religije, poubijao njihove predstavnike i opljačkao sve što je mogao da ponese sa sobom. To su najteži ratovi među ljudima, kada iza njih stoje dvolični verski poglavari koji „mogu“ da opravdaju pred Bogom sva svoja zlodela i svu krv koja je prolivena njihovom zaslugom. Zbog svoje čuvene neiskrenosti oni nemaju hrabrosti da te ratove nazovu verskim, već izmišljaju razne lažne nazive, navodno za neke uzvišene ciljeve, ali prava istina se vešto skriva. Naravno da Gospod Bog sve to vidi i zna, njegova kazna će biti poslednja i bespogovorna. Od postanka sveta i veka niko nije uspeo da je izbegne, niti će ikada uspeti.

– Od tvoje tužne priče kosti se lede čak i u Paklu!

– To je samo jedan neznatan delić koji sam ti ispričao. Postojala su i takozvana nasilna prevođenja u njihovu hrišćansku veru, protiv čega je Sin Božiji bio kategorično protiv, on je bio za prevođenje u veru putem ubeđivanja i propovedanja, nikako nasilno. A oni su videli u tome poseban način bogaćenja pa su smislili nasilno prevođenje u novu veru, očekujući na taj bačin basnoslovne dobitke u vidu verskih priloga njihovim crkvama. Nema ljudskosti ni duševnosti, sve se zloupotrebljava i svaka voda se okreće na sopstvenu vodenicu! Tuđe vodenice ne samo da ostaju bez vode, nego se besomučno podvrgavaju uništenju do praha i pepela. Kao rezultat ograničenosti ljudskog uma na sve strane se vide najneočekivanije grozote, gadosti i podlosti, ljudski jezik nema dovoljno reči kojima bi sve to moglo da se opiše.

– Ka čemu sve to vodi, kakav će biti kraj tvojoj tužnoj priči?

– Već sam ti pričao da je Bog jednom pribegao žestokom kažnjavanju potopivši sve što se zateklo na zemlji, ostavivši samo ono što je Noj sačuvao u svom kovčegu. Drgi put je poslao ljudima svog Sina da ih nauči istini i pravdi i obrati u veru u Boga, da im pokaže put ka večnom životu u Raju. Rezultat propovedanja Njegovog sina na zemlji je kolosalan, sačuvani su milioni života, ljudskost je podignuta na veoma visok nivo, ali ni to nije bilo dovoljno. Đavo i satana su nastavili da žive u mnogim ljudskim telima i da ih skreću sa pravog puta. Nakon njegovog boravka na zemlji i vaskrsenja na nebo proroci i njegovi sledbenici su sastavili Sveto pismo koje je trebalo da doprinese širenju njegovog propovedanja, što je ono zaista i učinilo i nastavlja da čini, da upotrebim zemaljska prošla, sadašnja i buduća vremena da bi ti bilo jasnije, jer ti mnogo toga nije dostupno, niti će ikada biti. Uticaj Svetog pisma se vidi u svim oblastima delatnosti ljudi na zemlji: arhitekturi, književnosti, vajarstvu, slikarstvu, pozorištu i t. d. Podignute su hiljade hramova u Njegovu čast, gde se toliko hiljada godina vrše propovedanja Božijih zapovesti i njegovih apostola, proroka i drugih istinskih vernika, gde običan svet pokušava da se približi Bogu i izvede na put večni ka životu u Raju. Mnogi sveštenici i vernici su preuspeli u tome, svoj život su potpuno posvetili Bogu, izolovali se od ostalih ljudi i snagom svoje vere stupili u kontakt sa Bogom, neprestanom molitvom za sebe i ostale grešnike na zemlji.

– Nisi mi odgovorio na moje pitanje o kraju te priče, jer ja nemam sposobnost da razmišljam u tim tvojim večnim kategorijama vremena i prostora?

– Polako, bez žurbe, ovde nemamo potrebe ni za kakvom žurbom, ovde je samo večnost, uspećemo o svemu da razgovaramo, hvala Gospodu što je dozvolio da opštimo međusobno, ne videći jedan drugoga. Njegov Sin je nagovestio perspektivu čovečanstva na zemlji prilikom svog trideset trogodišnjeg boravka na zemlji, predvideo je svoj ponovni dolazak na zemlju kad će biti izvršen strašni sud i definitivno upućivanje svih pravednih ljudi u Raj, a grešnika u Pakao. Proroci su sve to lepo opisali u njihovom Svetom pismu koje i sad nastavlja da vrši svoju svetu misiju. Niko ne zna kad će nastupiti taj momenat, ali čovečanstvo je svakim danom sve bliže i bliže njemu. Taj bi se momenat mogao izbeći da su svi ljudi postali pravedni i poverovali Njegovom prvom dolasku na zemlju, da su uspeli da pomoću molitve isteraju đavola i satanu iz sebe, da nisu sve više i više grešili i činili sve podlosti koje nisu ugodne Bogu. Rezultati aktivnosti ljudskog razuma i srca ne mogu se potpuno ni odricati. Mnogi su uspeli snagom svoga razuma da otkriju velika naučna otkrića, kako to oni nazivaju, odnosno da se približe istini koju Bog namerno drži priotkrivenom, nastojeći da im olakša njihove muke na zemlji. Pošto oni na zemlji sve mere, pa i vreme, sad je kod njih treći milenijum od rođenja Sina Gospodnja i njegove prve pojave na zemlji. Rekoh, od toga trenutka ljudi na zemlji su sve bliži apokalipsi o kojoj govori njihovo Sveto pismo, jer njihovi grehovi se ne umanjuju, već samo rastu, deklarativno su svi za Boga i veru u Njega dok su u hramovima i dok se mole njegovim ikonama. Van svojih bogomolja sve to biva prekriveno zaboravom i željom da se što više obogate i satiru jedni druge.

– Kako sad izgleda njihova istorija?

– Sad je sve teže i teže. Kao i obično, ratovi i ubistva nikada nisu jenjavali, samo su menjali oblik, ali je suština uvek bila ista – istrebljenje svih radi sopstvenog bogatstva i blagostanja. U njihovom devetnaestom veku od rođenja Sina Gospodnjeg na jednom njihovom kontinentu neki mali čovek je toliko bio poražen kompleksima niže vrednosti da je smesta krenuo u osvajanje čitavog sveta. Nije ničemu bio naučen iz mnogovekovne istorije da ni jedna imperija ni carstvo nije večito, jer nije od Boga, već da kad tad mora biti uništeno voljom Boga, da ljudska drskost u kandžama đavola i satane neminovno mora biti suzbijena i uništena, privremeni varljivi uspesi nečistih sila samo su privremeni i oni neminovno bivaju predati zaboravu i uništenju. Rezultat zadovoljenja njegovih bolesnih kompleksa su hiljade i hiljade žrtava, razaranja i uništenja. Pri tom on je drznuo na zemlju punu vere i predanosti Bogu, koja je zbog toga pod njegovom ličnom zaštitom. Jeste uz mnogo žrtava, tragedija, uništenih porodica, ali Bog je poslao jasnu poruku ljudskim dželatima, koji su u kandžama đavola, da će tako proći svako ko se ne rukovodi najvišim Božijim zapovestima i krši ih kad god mu se za to pruži prilika.

– Zar do te mere može doći ljudska degradacija, zar su njihove duše toliko nemoćne?

– One su svemoćne, ali mnogo je vukova u ovčijoj odeći. Ali slušaj dalje, najteži je bio njihov dvadeseti vek od rođenja Njegovog Sina na zemlji. To je bio vek vrhunca ljudske katastrofe, mnogomilionskih žrtava, razaranja, uništenja svega što je bilo stvoreno hiljadama godina. Čovečanstvo je bilo na putu da samo priredi sebi apokalipsu, za koju je već čulo u svom Svetom pismu. Umesto da se okani gnusnih radnji, opet se pojavio kompleks niže vrednosti kada je savez nekih manjih država krenuo na veliku istočnu zemlju punu Božijih hramova, kolevku Njegove istine i pravde, koja je jedina na istinitom putu koju je Gospod odredio ljudima. Predvođene nečistim silama, te manje države su ubrzo shvatile da neće biti u stanju da pobede Božiju državu, pa su na brzinu odlučile da joj podmetnu domaće izdajnike, da organizuju revoluciju za nasilno svrgavanje carske viševekovne imperije i uspostavljanje „socijalne ravnopravnosti“, dakle opet pomoću vuka u ovčijem odelu! Njihovi sakati umovi ništa novo nisu bili u stanju da stvore, opet su pribegli prastaroj istini „zavadi pa vladaj“. Nisu ni bili svesni da će svetski rat koji su pokrenule njihove bolesne ambicije stvoriti najveću klanicu u ljudskoj istoriji na takozvanom zapadnom frontu, koja će se okrenuti i protiv njih i dovesti do raspada njihovih sopstvenih imperija. Njihove države su kao živa bića – rađaju se, razvijaju i umiru, ništa na zemlji nije večno, pa ni njihove veštačke tvorevine.

– I to je sve?

– Naravno da nije. To ih nije naučilo pameti, samo dvadesetak godina posle toga pojavio se opet jedan maloumni mali čovek, pun đavolskih bolesnih kompleksa koji je drznuo da uzme na sebe ulogu Boga na zemlji, formirao je mnogomilionsku čeličnu armiju i krenuo da osvaja svet! Porobivši sve svoje susedne država, i on se osmelio da osvoji Božiji narod i njegovu državu, ne dosećajući se pomoću svoje male prazne glavice da je nemoguće osvojiti nešto što je Božije, gde se đavo i satana praktično nikada nisu zadržavali, gde je snaga molitve Bogu toliko jaka, da nikome ne treba da padaju na pamet takve misli da se to može pokoriti i uništiti. Pa ipak đavo je drznuo na Boga, kao rezultat petogodišnjeg krvavog drugog svetskog rata u Božijoj državi je poginulo dvadeset sadam miliona ljudi, đavo je sateran u mišiju rupu i zaprećeno mu je da mu više ne pada na pamet da kreće protiv Boga, jer umalo je izbegnuta apokalipsa. U njihovom dvadesetom veku ljudsko oružje je svakim danom postajalo sve ubojitije i razarajuće, dotle su ratovi vođeni na kopnu i na moru, a sad su se pojavile smrtonosne čelične ptice, noseći u svojoj utrobi tone paklenih mašina ogromne razorne moći, koje odjednom mogu da razore pola grada ili čitav grad, pun nedužnog civilnog nenaoružanog stanovništva. Ubrzo posle saterivanja đavola u zasluženu rupu i potpisivanja njegove kapitulacije, svet je počeo da kroji planove za nove ratove. Izmišljeno je novo, dotle nepoznato oružje, koje odjednom može da uništi čitav grad ili nekoliko gradova, koje je čak i primenjeno u jednoj dalekoj zemlji na istoku. Čitav ljudski rod se našao u strahu, čovek je opet drznuo na Boga, stvorio je mogućnost samouništenja, što je gotovo jednako Božijoj sili. Đavo koji je bio sateran u rupu kao da je prošao kroz zemaljsku kuglu i ispod svetskog okeana, sasvim neočekivano je vaskrsao u najjačoj zapadnoj državi takozvane demokratije. Po opredeljenju, veliki antički filozof koji je neprestano govorio o demokratiji, razlikovao je demokratiju istine i demokratiju laži. Na žalost, u ovoj najvećoj zapadnoj državi je zagospodarila demokratija laži, jer je njena suština od đavola i satane. Istina se čuva od ostalog sveta kao Svetinja nad svetinjom, a demokratija laži je u funkciji nenormalnog bogaćenja neznatne manjine od nekoliko stotina porodica nad ogromnom većinom koju predstavlja devedeset osam odsto ostalog sveta!

– Posle toga ljudski rod se valjda opametio?

– Ne, na zemlji se sve menja, ali ljudski mozak u vlasti srca i razuma, sa pritajenom dušom koja nema šanse da uzme dominaciju na njihovom belom svetu, ne menja se ni za jedno slovo. Naprotiv, osakaćeni umovi su formirali bezbroj lažnih bogova, pojavili su se mnogi bogovi samozvanci, otvorene đavolske i satanističke crkve koje su okupirale zapadni svet, nastoje po svaku cenu da uspostave vlast nad čitavom zemaljskom kuglom i da uživaju u ispijanju tuđe krvi. Nikome nije dostupna informacija kolikim bogatstvom raspolaže njihova zapadna crkva jer se ona nikome ne potčinjava, to je vrhunac svetskog cinizma, ogromno skrovište ukradenog tuđeg blaga, pogotovu bogatstva istočne crkve. U njihovom takozvanom srednjem veku ta zapadna crkva je mnogo puta kretala u pohode na istočnjačku crkvu koji su imali mahom pljačkaški karakter. Usput su krali i spomenike istočnih careva, koji se i dan danas mogu videti na teritoriji parohije zapadne crkve.

– Kažeš da je počeo treći milenijum od boravka Sina Božija ne zemlji, zar nije vreme da se najzad ljudi opamete i ne idu protiv Boga, kako bi izbegli apokalipsu?

– Ne, đavo i satana, kojima su ispunjena tela zapadnih antihrista, nikada ne miruju i ne daju mira jadnim smrtnim ljudskim telima koja su veoma kratkog veka trajanja na belom svetu. U ovom trenutku često vidim njihove „demokratske“ predsednike kako se kunu, držeći ruku na Svetom pismu, a već sutradan okreću list po list Svetog pisma i slepo potpisuju jedan za drugim ukaze dijametralno suprotne zapovestima iz Svetog pisma! Kao da im đavo drži jedno oko, a satana drugo, pa ništa ne vide. U ovom trenutku vrhunci vladavine đavola i satane se nalaze u dušama dva stogodišnja starca koja su stvorila doktrinu pokoravanja čitavog sveta, koji su svoju moć proširili na sve njihove predsednike koji su se smenjivali poslednjih pedeset godina. Oni su zamislili da će živeti po nekoliko stotina godina, kao poznate ličnosti koje se opisuju u Svetom pismu, čak i šestostruke operacije na njihovim srcima ih ne sprečavaju.

– Stiče se utisak da je Gospod Bog od njih digao ruke i prepustio ih samouništenju.

– Ne, često moram na tvoja pitanja da odgovaram negacijom, jer je tebi mnogo toga nepoznato. Zapadni svet lažne „demokratije“ će biti uništen sam od sebe, pre nego što krene u novi pohod na Božiju zemlju, zaštićenu sa svih strana po obodu i svuda širom njene ogromne teritorije sa nekoliko desetina velelepnih spomenika jednog Božijeg ugodnika koji je mnogo poštovan od strane ove ogromne zemlje i njenog Božijeg naroda. Ko ume da čita – pročitaće, ko ima dušu – osetiće, ko je nošen samo pohlepnim srcem i razumom – biće uništen. Ko je prvi – biće poslednji, ko je poslednji – biće prvi, jer samo je Njegova vlast i moć večna i nepokolebljiva, sve ostalo je trenutno i prolazno jer je od đavola i satane.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.