# Вчорашнє майбутнє

СтаВл Зосимов

Дівчина Тетяна Куртукова (30) після удару струмом бачить один і той же сон. Вона в космічній чорному скафандрі виходить з відкритого люка космічного Шатла і падає в невагомість в напрямку планети. Приземляється на грунт і скидає свій скафандр. Виявляється в різних історичних місцях.

Глава перша


Проста знімна квартира. Тетяна прокидається вранці у своїй спальні. Тягнеться до ліжкової тумбочки і бере смартфон. Іншою рукою протирає очі і дивиться. Тут же її обличчя змінюється на істерично здивоване.


– Блін, та він розряджений. – Психує Тетяна .– Хоча підключений.


Дивиться на настінний годинник і в жаху схоплюється з ліжка. Нагинається до столика.


– Е-моє! Знову проспала… Начальник точно звільнить … так. Треба акумулятор міняти… А може просто оштрафує?


Тетяна шурудіт вилку адаптера в розетці, яка лежить на столику біля ліжка і перестає, коли смарт видає ренгтон зарядки і з'являється іконка, що пристрій заряджається. Тетяна потихеньку кладе смарт на столик і випрямляється, але смарт видає ренгтон, що зарядка відключилася.


– Та що таке?


Тетяна дивиться на настінний годинник, сідає на край ліжка і знову намагається підключити зарядний пристрій.


– Точно звільнить…


Тетяна забігає в офіс і сідає за свій робочий стіл. До неї підходить Літня жінка.


– Знову запізнилася? – єхидно запитує Глафіра Акакіївна, Головбух і дружина боса.


– І Вам доброго ранку Глафіра Акакіївна. – огризається Тетяна . – Так У мене смартфон заглючив.


– І в який раз? А втім, це вже не мені, а чоловікові моєму будеш пояснювати… Йти. Він тебе вже чекає з нетерпінням.


Тетяна стоїть у начальника Гвидона Євпатійовича в кабінеті, невеликої фірми невеликого містечка Південно-Уральська. Чоловіки середніх років купою недоліків і комплексів.


– Ви, я дивлюся, Тетяна , за норму взяли спізнюватися?! – спідлоба суворіше Гвідон Євпатійович.


– Ні, Гавідон Євпатійович. – З посмішкою кокетливо відповідає Тетяна . – Просто у мене будильник не спрацював… Акумулятор сів.


– Я не збираюся вислуховувати ваші брехливі виправдання. А ще ви знову накосячили із закупівлями матеріалів для виготовлення нашої продукції в особливо великому розмірі.


– У сенсі? – Змінюється в особі Тетяна .


– Ви переплутали вчора дебіт з кредитом, зняли готівку з кредитної картки фірми і оплатили замовлення, і тепер моя компанія терпить збиток через підвищену процентну ставку. – зухвало відповідає начальник.


– Але клієнт сам поставив такі умови, що його влаштує готівковий розрахунок. Інакше наша продукція б не вийшла на прилавки магазинів.


– А зі мною ти не могла порадитися або з моєю дружиною Глафірою Акаківною і головбухом фірми?


– Так я до неї звернулася. І вона мене не повідомила, яка карта Ця і я думала, що вона дебетова… Дала і все. Я запитала, А вона сказала, що як завжди.


– Я не збирається з'ясовувати причину, хто винен, але всі відсотки не санкціонованої угоди будуть відняті з вашої зарплати.


Тетяна стоїть поникла.


– А може, причина зовсім не в тому, що я зробила? – зухвало виправдовується Тетяна . – А в особистій неприязності?


– Можливо і це. Всі красиві блондинки тупі і що ви даремно не погодилася зі мною, на вечірній бизнеланч.


– А що б сказав Марс, ваш син? – з наїздом. – Адже ми вже з ним призначили день заручин?!


– Перестаньте виправдовуватися. Винні, так визнайте це. Досить викручуватися як Змія і огризатися. На даний момент це не найкраща тактика.


– Тим більше ви одружені, і я не хотіла проблем з головним бухгалтером.


– У нас, до Вашого відома, сімейний бізнес і ви в нього останнім часом ніяк не вписуєтеся.


– Добре, я згодна відшкодувати весь збиток, але хочу попросити вас відпустити мене завтра на вихідний. – Погоджується Тетяна .


– Це ще чому?


– У мене завтра днем народженням. Ювілей, 30 років.


– Ви знущаєтеся? – у сказі. – Категорично ні.


– Але чому?


– У мене немає ким Вас замінити… Але якщо ви так жадаєте свята, то пишіть за власним бажанням… Весь… Ідіть на своє робоче місце.


Тетяна в своїй квартирі сидить за святковим столом і злегка пхикає. Дивиться на годинник. Лунає дзвінок смартфона.


– Так?!


– Привіт донечка! – чується голос в трубці матері Венері.


– Мам! Привіт, як ти там? Як батько, одужав?


– Донька. – Каже ніжно мати. – У нас все добре. Батька з лікарні випивали. З днем Народження Тебе, моя донечко! Бажаю, щоб у тебе все збулося, чого ти хочеш…


– Дякую.


– Додому не збираєшся погостювати, батько питає? Та й взагалі, що в цій столиці робити?! Просту работенку ти і тут могла б знайти. Батькові на заводі потрібна кандидатура у відділ збуту.


– Ні мам. Дякую, але я краще тут все-таки спробую. Тим більше, влітку ще раз ризикну вступити в МХАТ.


– Ні знаю, але ти так процвітала в історії, що могла б уже докторську захистити. Адже ти знайшла у нас в дірі стародавні поховання.


– Мама. Це все в минулому. Навіть не вмовляй. Я вже тут звикла. Та й Марс не захоче в провінцію переїжджати.


– Але ж крім Марса у тебе, дочка, в цьому чужому місті ні кого немає?! І причина в цьому, я думаю, твоя невимовна краса фотомоделі.


Лунає черговий дзвінок смартфона.


– Гаразд, мам, мені тут по другій лінії дзвонять. Привіт батькові і поцілуй його за мене.


Тетяна включає надіслане голосове відео повідомлення. На екрані обличчя її нареченого Марса.


"Привіт Тетяна . Вибачте, але я не можу прийти на ваш день народження. Батько роботою завалив по край. І не відпускає з роботи і взагалі я подумав і пропоную розлучитися по-мирному.»


Тетяна натискає на дзвінок дзвінка. На тій лінії знімають трубку.


– Що, значить, розлучитися? – Кричить в істериці Тетяна в трубку. – Ти що, мене по матросил і кинув? Ти що городиш? Це всі ваші батьки. Вони відразу мене не злюбили.


– Справа взагалі не в них. – виправдовується писклявим голосом Макс.


– А в чому тоді причина? Я давно вже помітила, що ти віддаляєшся від мене?


– Справа взагалі не в них. Просто у мене з'явилася Нова муза.


– І хто ця лярва? У сльозах Тетяна , втирає сльозу.


– Не смій, поскуда, її так називати, – істерично кричить в трубку Макс, шморгаючи соплями. – І я більше тебе бачити не бажаю. Прощавай…


Тетяна плаче і кидає смартфон об стіну. Смартфон вдаряється і не розсипається. А лише тріскається екран.


Тетяна ввечері сидить за святковим столом і наливає собі келих вина на самоті. Дивиться на свої фото з останнього походу всім випускним класом, які показуються на тріснутому екрані смартфона і згадує.


13 років тому


Біля багаття сидять кругом молоді хлопці і дівчата. Серед них сидить і молода Тетяна .


– Тетяна , розкажи чогось про, історію. – Запитує одна з дівчат на ім'я Люся. – Ти так приємно розповідаєш?


– Ну, не знаю. – Відповідає скромно Тетяна .


– Та розкажи. – Злегка пхає по дружньому Гоша. – Всі тебе просять. Так хлопці?


– Безумовно. – Додає Єгор.


– Слухайте тоді… – Погоджується Тетяна . – Мішель Нострадамус (1503-1564) французький лікар, бакалавр і доктор наук глибоко повірив у те, що саме йому судилося «науковим» шляхом відкрити перед людством завісу, що приховує майбутнє. З 1550 року він почав видавати альманах – щорічник з прогнозами по місяцях. Ще через п'ять років вийшла перша частина його книги «пророцтва». Вона була задумана як десять глав (»століть"), в кожній по 100 катренів – чотиривіршів з пророцтвами.


– А що збулося-то з його прогнозів? – перебиває Єгор. – Адже він точно не вказував дату і час. Чи варто це вважати передбаченням?


– Нострадамус не раз попереджав, що свої передбачення «через можливість шкоди для сьогодення і особливо для майбутнього» він навмисне викладає в самих туманних, загадкових виразах. – відповідає Тетяна . – У книзі надзвичайно мало конкретних дат та Імен, у викладі матеріалу практично немає ніякого хронологічного порядку. Напевно, саме це дає можливість численним шанувальникам Нострадамуса ось уже більше чотирьох століть тлумачити його пророцтва, пристосовуючи їх до свого часу, переорієнтуючи відповідно до своїх особистих симпатій або антипатій.


– Ой, Тетяна , ти так гладко і солодко все розповідаєш. – Захоплюється Люся і плескає в долоні. – Ти обов'язкова, повинна вступити на історичний факультет… До речі, як там твої розкопки?


– Та ні як. Адміністрація заборонила мені їх проводити і передала цей захід археологам. А ті мої знахідки передали в краєзнавчий музей.


– Але тобі якось віддячили? – строго запитує Єгор.


– Да… Вони мені запропонували вступити в ЮУРГу, на історичний факультет без здачі іспитів. Тільки Співбесіда.


– А ти що? – Запитує Люся.


– А я поки не знаю. Я з дитинства мріяла стати кіноактрисою. І хочу спробувати з початок вступити в МХАТ. І якщо провалюся, то тоді може бути і на історика.


– А ти впевнена, що у тебе вийде в акторській майстерності? – єхидничає Єгор. – Тим більше, що зараз такий час, що популярністю користуються вульгарні сцени. Чи Готова ти роздягнутися перед камерою?


– Єгор, ти що городиш? – перебиває Люся.


– А що? Без цього немає популярності. – Дивується Єгор.


– А що буде з історією? – Запитує Геша. – Адже тебе навіть преподи завжди хвалили за допитливість і захопленість історією і пророкували успішну кар'єру. Невже марно ти проводила години за комп'ютером або смартфоном, читаючи книги і вивчаючи історичні факти?


– Я завжди мріючи побувати в епохах, про які так багато дізнавалася. – Розмріялася по-дитячому Тетяна . – В Італії, Польщі, в Китаї і, зрозуміло у Франції. Але це можливо саме ставши знаменитою актрисою. А історія буде як захоплення, хобі, простіше кажучи.


КІНЕЦЬ СПОГАДИ


6. ВОСПАМІНАНІЯ РОЗСІЮЮТЬСЯ І ЗНОВУ ПЕРЕД ОЧИМА НУДНА САМОТНЯ КВАРТИРА.

Тетяна дивиться на кота, який лащиться об її ногу.


– Ну що, Нострадамус, ти теж думаєш, що я дура, що не послухала тоді своїх друзів?


– Мур.


– А зараз ось, сиджу одна, як алкашка і справляю свій ювілей в одну каску. Мене завжди, котик, захоплювали уяву моїх друзів і сім'ї. І даремно я, Нострадамус, не пішла в педагогічний, а приїхала вступати сюди, в цю чортову столицю, на артистку театру і кіно… Мріяла про драматичні ролі і про загальне визнання…


Тетяна бере кота собі на руки і починає його гладити. Кіт ще більше починає муркотіти.


– Але все звалилося, коли я завалила вступні іспити. Додому повертатися було соромно… А ще думала, що дружба з Марсом, хлопцем з багатої сім'ї занурить мене в сімейне щасливе життя.


Тетяна сидить і дивиться фото своїх юнацьких років. Несподівано смарт показує, що йому потрібна підзарядка і гаскнет.


– Знову здох…


Тетяна трошки п'яна, відпускає кота, встає з-за столу з келихом вина, підходить до свого ліжка, злегка гойдаючись.


– Ой, я вже п'яненька? І нічого я не алкашка. Так, Нострадамус? І не самотня.


Тетяна ставить келих на столик і включає свій адаптер в смартфон і адаптер в розетку, шурудіт знову і ненавмисно чіпляє стоячий келих і упускає його.


– Млинець… Чорт візьми… Руки, як гаки.


Рідина потрапляє в розетку. Вона піднімає келих і її б'є струмом.


– Ай!


Тетяна відскакує і падає на підлогу, вдаряється головою об кут спинки ліжка і втрачає свідомість. Вона приходить до тями, встає і гладить собі лоб.


– Нічого собі саданулася… Тепер шишка буде. Якраз на співбесіду… Ой, Та що таке, невже мене матінка в понеділок народила? Що б я не робила, не йдуть справи.


Тетяна роздягається, і лягати спати на ліжко.


– Гаразд, ранок вечора мудріший.


Тетяна лежить на боці і дивиться в нікуди.


– І що за доля у мене така лиходійка? Чому мені життя так не щастить? Коханий кинув, з роботи звільнили і ще струмом шандарахнуло. А потім і з квартири поженуть…


Тетяна засинає і бачить сон.


Італія середина 18 століття. Тетяна в космосі, одягнена в космічний чорний скафандр виходить з відкритого люка космічного Шатла і повільно в польоті падає в невагомість в напрямку планети Земля. Приземляється на грунт, не далеко від багатого замку і скидає свій скафандр.

Вона оглядає себе і бачить, що вона в тілі покоївки одязі.


– Це ще що таке? – Дивується Тетяна . – Де я?


Їй жінка в сукні 18-го століття кричить з вікна, схожа на Глафіру Акакіївну.


– Тетяна ! Тетяна ! Ти що, оглухла?


Тетяна дивиться в бік вихідного крику і бачить у вікні по груди жінку, одягнену в багатий наряд 18-го століття і з обличчям одон в один схожу на її колишню головбухшу.


– Глафіра Акаківна? – Дивується Тетяна .


– Тетяна ! Негідна дівчина. Коли ти припиниш вештатися і займешся своїми обов'язками?


Тетяна собі під ніс.

– Нічого не розумію?!


– Якщо цю секунду не з'явитися, то я буду вимагати Барона тебе викинути із замку! – продовжує нервово Глафіра Акакіївна. – Покоївок в Італії хоч греблю гати.


Тетяна слухняно біжить до замку. Забігає в замок і натикається на баронесу, яка стоїть вже біля чорного входу.


– Слухай мене уважно. Візьмеш мітлу і підметеш підлогу у вітальні. Після протреш пил з меблів і винесеш мою нічну вазу. Так, ще й нужник прочисти. Скоро повинен приїхати барон з Риму. І йому дуже не сподобатися, якщо буде бардак. Все зрозуміла, шахрайка?


– Да. – Слухняно відповідає Тетяна .


– Що, так? Ти що, не бачиш, хто перед тобою стоїть? Яка муха вас вкусила? Ваша світлість, Міледі, потрібно звертатися до мене. І присідати для пристойності. Тисячу разів вам селюкам втовкмачую етику і все в порожню. Що гості подумають?


Тетяна присідає, трохи опустивши погляд і пальцями відтягнувши краю своєї сукні.


– Так, Ваша світлість, Міледі. Все зроблю.


– Йти.


Тетяна мете підлогу мітлою і помічає зачинені двері в одній з кімнат замку. І сама собі говорить:


"Ні чого не розумію?! Я уві сні або була уві сні? Де реальність, там і чи тут? Але космос?! Зрозуміло… Це напевно після удару струмом. Але тоді я зараз уві сні і можу не робити ні чого, а скористатися нагодою і подивитися апартаменти. Ось що за цими дверима?»


Тетяна відкриває двері і заглядає. Бачить довгий коридор. Вона заходить у двері. Проходить по довгих коридорах, заповнених антикварними меблями і портретами давно минулих аристократів.


– Уау! Я відчуваю, що тут відбувається щось таємниче.


Тетяна доходить до кінця коридору і повільно відкриває двері, перед нею постає камерне приміщення, наповнене стопками старих книг.


– Ого?! Аж серце забилося від радості.


Тетяна бере одну з книг і відкриває її.


– Та це просто Рай. Завжди мріяла про освіту і знаннях, а тепер переді мною лежать безцінні артефакти минулого.


Тетяна бере ще кілька книг і сідає за читальний стіл. Починає пристрасно гортати книги.


– По всій видимості, я потрапила в середину 18-го століття. Тут є і історія, філософія, наука і мистецтво. І все в оригіналі. А ця книга взагалі вважається втраченою. Потрібно її прочитати. Може бути, тут є згадки про сенс життя і про те, як змінити світ на краще?


Тетяна , глибоко занурена в книгу, продовжує сидіти за столом.


– Ти читати вмієш? – несподівано ззаду запитує Агата, літня така ж прислуги.


Тетяна здригається і обертається. Бачить перед собою літню перед собою стару жінку в одязі покоївки, але з виразними очима, сповненими іскри знання. З здивованим поглядом.


– Да. А що? Не можна?


– Взагалі-то ні. Синьйор і сеньйорита не люблять розумних і освічених служниць.


– Ви Агата?!

– А чому ти питаєш, Тетяна , ти не хвора?


– Ні знаю?!


– Знання, це добре і цікаво, але потрібно це залишати в таємниці.


– Це чому ж?


– Ними важко керувати, кажуть. Огризаються, стають задумливо ледачими. Так що якщо не хочеш різками по дупі отримати, кидай цю затію і йди прибирати кімнати господарів. Нужник я винесла. А завтра твоя черга.


– А що, це так терміново?


– Я тебе розумію, тому що сама ночами в таємниці повожу тут час за читанням. Зараз просто не підходящий момент.


Тетяна закриває книгу і встає з-за столу.


– І чому я не перемістилася в баронесу, а не в покоївку?


– Про що це ти? – Запитує Агата.


– А? Та так… Думки вголос.


– Ми ввечері, якщо не проти, поговоримо про рівність, свободу і права кожної людини. І я давно помітила, як суспільство нашого часу живе в оболонці забобонів і нерівності.


– Так давайте, прям зараз зважимося взятися за справу, яка допоможе здійснити зміну?


– А голову з плечей, не боїшся? – Агата мімікою своїм пензлем відрізає проводить собі по шиї.


– Так я ж уві сні, що боятися?!


– Не зрозумію про що ти? Іди відпочивати, дочка, я впораюся одна. Скажу баронесі, що ти прихворіла. А після ввечері і поговоримо.