Лъчезар Вачков
БЛИЗКА СРЕЩА ОТ НУЛЕВ ВИД

Илюстрациите в настоящото издание са създадени с помощта на генеративен изкуствен интелект (OpenAI's ChatGPT). Те не представляват произведения, обект на авторски права на конкретно физическо лице и се използват в съответствие с условията за ползване на OpenAI. Съгласно условията на платформата, авторът на тази книга има право да използва, разпространява и адаптира тези илюстрации в рамките на настоящия проект.

БЛИЗКА СРЕЩА ОТ НУЛЕВ ВИД

Лъчезар Вачков

Високата етичност на автора го задължава да предупреди евентуалния читател за следното:

Тази история съдържа само безсмислици. Не се подвеждайте, всичко това не може да се случи. За съжаление текстът изтече предварително в публичното пространство. Течът донесе непоправими щети. Започнаха да ме питат:

Първо: не съм ли гледал филма „Близки срещи от трети вид“, та се подигравам със сериозни работи? Гледал съм го. Такива филми ме накараха и аз да опитам да осветля възмечтания за човечеството миг – срещата с друга цивилизация.

Второ: уважавали били моето родолюбие, но не е ли прекалено? Не можеше ли основните герои на разказа да бъдат от друга държава на Европейския съюз, примерно някоя западна? Прави са, можеше.

Трето – с най-много възражения: защо така елементарно се заигравам с любовта, макар и в самия край на съчинението? Веднага отговарям, че исках да предупредя човечеството с последните думи от текста: „Една необуздана страст може да порази цели цивилизации. Любовта е страшно нещо.“

Авторът

* * *

Често се занасят с мен за чадъра. Нося го отдясно и отзад, закачен за колана. Той не се сгъва, от старите е, но е много здрав. Вземам го само когато може да вали, а трябва да обслужвам прелеза. Днес съм се стегнал в работата по необходимост, по причина на снощното напиване с компанията, довело до гласно изказани убеждения, които се хвърлях да защитавам, готов да рискувам живота си. Сега не ги помня, но бяха дълбоко изстрадани. Не пия много, но и малкото ме впечатлява така, че приятелите ме принуждават просто да млъкна. Бързият за Бургас току-що премина, оглеждам коректно ли са вдигнати бариерите. Сетих се, снощи като че ли ме уверяваха, че думата коректно е крайно неподходяща, когато иде реч за верността на семейната жена. Не вали, а и няма как, след като живо облаче няма по небето. Нещо съм сбъркал с чадъра, но той не пречи. Бързам да се прибера в бунгалото, близо до телефоните и най-вече до вързопа списания „Космос“ от 1965 година. Подариха ми го срещу три лева в пункта за скрап, с добавка „Защото си наш човек!“, при което на добра воля добавих още три за окръгляване до шише наливна. Падам си по фантастиките, научните, разбира се. С вълнение чета за конспирациите, за нашите ракети и за разните НЛО, които ни окръжават. Става привечер и наоколо притъмнява. Затварям вратата, тогава кантонът светва отвътре в невъзможно бяло, бяло като, като… няма такова бяло. А и не ми стига време да мисля за това, просто защото спрях да мисля. За миг само се учудвам, че животът ми не преминава като на кино. Иначе бял тунел има. Ще се появи ли да ме посрещне и баба Ефросина, която се помина преди месец на деветдесет и четири?

* * *

Ако бяха земни, решително можеше да се каже, че лицата им излъчваха смесени чувства, почти всички свързани със страх, че от Центъра ще има безапелационни наказания за тъпата грешка. Но седмината чуждоземци нищо не излъчваха, поради това, че в тяхната цивилизация не съществуваше страх. Замени го безграничен гняв, чувство, което е изключително развито в този самоосъзнал се сектор от материята. А и не можеха да излъчват нищо, тъй като, гледани отстрани, понятието „лице“ не съдържаше абсолютно никакъв смисъл. Всички бяха ярко цветни в баграта глогово зелено по земната система РАЛ. Това означаваше, че умират от яд. Космическата им раса променяше цветовете на тялото си в зависимост от настроението. В работни отряди като този всеки от тях имаше персонална мисия, събираха се и обсъждаха заедно само в краен случай. А този беше такъв, дори съвсем краен. На кръглия диван лежеше техният позор. (Културният представител би отбелязал, че е неуместно да се дефинира така човешки екземпляр, а Дипломатическият агент би го подкрепил. Вдъхващият доброта добронамерено би се солидаризирал и с двамата.) Чуждоземците гледаха с празен поглед легналия, но други някакви сетива го преценяваха, а инстинктите им все по-задълбочено подсказваха, че ги чакат тежки ядове. Земният жител се оказа висок, жилав, на около 55 земни години, с леко посивяващи коси и плътни мустаци, дълъг прав нос, тъмни очи, широки длани. Главата му красеше жълта шапка с червени шарении, кожена чанта стягаше кръста му. В ръката си държеше пособието, с което земляните се пазят от дъжд – твърде голям чадър. Някак беше попаднал в обсега на телепортацията. Бяха в състояние да разберат, че по земята човекът крачи с умерена походка, а очите му са свикнали да шарят неуморно.

Сега те бяха неспокойно затворени. Нямаше как, трябваше да го приведат в активно комуникационно състояние, тоест да го събудят. Рутинната телепортация от кантона до невидимата Сфера в околоземна орбита очевидно бе преминала без летални следствия. Целокупният технически отговорник извика подходящата умна машина, тя се надвеси над невиждащия безсловесен и след минута той отвори очи. Машината регистрира в своята памет повишено наличие на газообразен алкохол край индивида и се затътри към шкафа си. Целокупният технически отговорник погледна околните някак гордо. Впрочем той почти нищо не знаеше за технологиите, по-скоро само организираше умните машини, а най-точно – беше техен диспечер.

* * *

Човекът отвори очи, в които се таеше безмерен ужас. Надигна се и седна с проникновената мисъл, че не може да пророни дори звук. Изгледа околните и се сети, че напоследък Хелоуинът се оказа незаменим празник за българина. Човекът предположи, че четирима от тях са мъже, а жените са три. Или обратното? Чак по-късно научи, че наистина са два пола, но съвсем не като земните. Сега знаеше само, че е похитен в къща на ужасите. Това чувство се окръгли след като чу невъобразимите звуци, които съществата започнаха да си разменят. Това бяха гласно изразени размисли, които означаваха следното:

– Няма да стане… Ама никак! Само като го гледам… – натъжи се Комуникационният експерт.

И тази неизмерима горест имаше основание, защото вещаеше провал на кариерата му. Гласът му звучеше като поредица от падащи закачалки на дъното на празен гардероб.

Дипломатическият агент също си представи лично бъдеще по планетите на всеизяждащите:

– Пет години подбор! Прецизно наблюдение на хиляди, после стотици! Избор на най-подходящия! Професор, ерудит с феноменална памет, популяризатор, телевизионен водещ… И накрая – бръкнал си в чувала с котката.

Това за котката научи от Решаващия и разрешаващ, дълбоко привързан към земните изрази ръководител. В космическия район на Дипломатическия нямаше жива котка, но разбираше за какво говорят земните.

– Нашата велика култура да премине през този?.. – думите му се спухаха като кратка кихавица в претъпкана чакалня на гара.

Дори Вдъхващият доброта не се реши да му направи пастелна забележка за „този“.

Целокупният технически отговорник мълчеше дълбокомислено. Вместо избрания сред десетки хиляди по целия свят, умната машина, която слезе да извърши процедурата по задигането и пренасянето му, бе взела едного „на случаен принцип“. От всичките седмина на борда на Сферата само Разузнавачът знаеше, че за собствено улеснение машините-роботи често ползват услугите на така наречения от земните „изкуствен интелект“. Някъде в тази колаборация бяха разменени буквата „О“ с цифрата „0“. Изглежда това е традиция за цялата вселена.

Последва благозвучен глас, който в началото наподобяваше скъсване на болт при пренатягане, а после застърга като при запалване на стар автомобил. Говореше Решаващият и разрешаващ, върховният ръководител на мисията. Той сравнително рядко се появяваше пред другите – по веднъж на няколко месеца. Предстоеше му пенсиониране, а за неговата планета това означаваше, че ще му забранят да работи каквото и да е и ще живее само с това, което е скътал. Ако е успял да го стори. Тази пенсионна система се оказа изключително благоприятна за чуждоземното общество. Той каза:

– Продължаваме! В Регистър 34 не е указан такъв случай и действаме според стандартната процедура. И без това едва ли някой от нашите се интересува от този контакт. Нека да научим кой и какъв е, пък не се знае що за заек ще изскочи от този храст.

Решаващият и разрешаващ и тук следваше традиционната мъдрост на земляните, макар и да не успя да разбере дали това е животно или нещо друго.

Измъкнаха машината за превод на езика. Тя дълго мълча, тъй като представителят на земната култура успяваше да произведе само няколко нечленоразделни, труднопреводими звука. Бавно човешкият индивид запреглъща и зашепна, но що-годе смислена звукова вибрация дойде доста по-късно.

– Къде съм? Кои сте вие?

После щеше да съжалява и за двата въпроса.

Първата стъпка на историческия контакт изненадващо се оказа галантна – външният им вид би могъл да го подтикне към въпроса: “Какво сте вие?“ или към нещо още по-сурово. Едно на нула за Земята. (По-късно се оказа, че в най-популярната игра на извънземните първото попадение се броеше направо за 1000 точки.)

Започна се. Според Инструкция 2658/13–19 при първа среща трябваше да обяснят къде им е планетата (без координати), какво е тяхната многомилионна история (измерена в земни години), какви технологии владеят (съвсем общо и мъгляво, без подробности) и информация по още 48 пункта. Пропускането на каквото и да е от Инструкцията се приемаше за престъпление към собствената цивилизация и се наказваше безкомпромисно. Комуникационният експерт се зае с тази задача с чувството на неизбежна самообреченост. Той се отличаваше с неловък начин на общуване, всъщност поради липса на кадри, преди да дойдат около Земята го бяха преквалифицирали на тази длъжност от професионалната му битност на Проследяващ магнитните полета на планетите. Започна с: „Ето какво…“ От първата му фраза Разузнавачът и Дипломатическият агент го наблюдаваха внимателно, без бдителност за думите му. Длъжностните им характеристики изискваха при такъв случай да се интересуват само от него. Още на родните им планети бяха подали поредица от рапорти с молба да се разясни какво означаваше това „само от него“, но отговори не получиха. Разузнавачът що-годе се досещаше, но Дипломатическият агент тънеше в безразлично неведение. Часовете започнаха да се нижат…

* * *

Да, минах през бял тунел. Но едва ли съм в ада, макар че прилича и на това. Седмината срещу мен гледат в разни екрани, и четат някакви знаци, които отдалече ми приличат по-скоро на следи върху правоъгълника на повреден телевизор. Личи, че написаното там е по-важно от собствените им мисли. А откъде да знам, че въобще мислят. В лош сън съм попаднал. И то в сън на извратен великан-великаноядец. (Тази идея срещнах в един разказ в „Космос“.) Дано не съм мръднал. Така си мислех преди половин-един час, а сега съм убеден, че не бях откачил, но все едно – ще се случи. Един от тримата бучи вече доста дълго. Преди час някакво безформено метално създание започна да ми превежда първо на английски, после на още няколко перфектно непознати ми езика и накрая – на български. Малко ми звучи като да говори коментатор по телевизията, но независимо от това се разбира, че е български език. Кои са, откъде са, какво са… Всичките ми мечти за НЛО и зелени човечета от канал „Дискавъри“ се изпаряват и въобще ми се отщява контакт. То било дива работа. Първо слушах седнал, после легнах и сега гледам нагоре в нелепо бял таван и се мъча да не чувам нищо. „Планетите ни се движат около тройна звезда… Борби за равноправие… Милион години на развитие и прогрес… Съвършенството на универсалната регламентация и щастието да ѝ се подчиняваш… За нас не съществуват пространство и време… Явно е така, защото поглеждам часовника на ръката си и виждам, че са минали близо три часа. Господи, какво ли става с прелеза!!! Ураганът от думи започва да ми изтрива съзнанието. Изкрещявам: „Казвам се Августин Домашефски!“ Усещам нещо като възбуда сред тях. Дали се зарадваха, че близката среща има отзвук от моя страна? Можеха първо да почнат с името ми. Изключително сериозно обсъждат нещо. Вземат решение. Зарадван съм, че ме канят да обядвам, по-скоро от идеята, отколкото от вкуса на странното ядене, подредено в три ленти: бяло, зелено и червено. Седмината вече бяха оцветени във виолетово бордо по земната система РАЛ, последвало плътното сиво по време на разказа за несравнимата им цивилизация.

* * *

Този цвят означаваше, че извънземните бяха преминали в сънлива нега, вероятно да осмислят колосалната си грешка при размяната на българския професор с българския кантонер Августин Домашефски. Чуждоземците оставиха госта да се бори с обяда си сам и преминаха през стената. Пръв се наложи да действа Разузнавачът. Тези специалисти пътуваха къде ли не по вселената, за да научават всяко нещо, което може да е полезно за цивилизацията им – най-вече технологии, но и още много други… Разузнавачът нареди на машините да издирят кой е Домашевски и що за птица е той. (Разузнавачът, също като началника си, любопитно уважаваше земния фолклор, традиции и уподобявания и понякога се замисляше защо в някои езици се ползва „що за птица е“, а не „що за подземно животно е?“. В неговата цивилизация почти всички живееха под земята. Машините обходиха дистанционно земното кълбо, заобиколиха местния изкуствен интелект и съобщиха, че такова лице живее на планетата Земя (местно наименование), в държава, наречена тук Република България. И дадоха кратка информация:

1. Име: Августин ("възвишен, благословен"; аналог – Октавиан Август от земната история).

2. Фамилия: Домашефски.

3. Живее в: малкия български град Мездра.

4. Възраст: 54 земни години.

5. Семейно положение: женен, с две дъщери на 28 и 30.

6. Професия: пазач на железопътен прелез.

7. Външен вид: висок, жилав, с леко посивяващи коси и плътни мустаци, дълъг прав нос, тъмни очи, широки длани, умерена походка.

8. Особености на характера: Работлив, дисциплиниран, точен във времето, любознателен, живее в два свята – работата и навън. Навън е разсеян, често лековат, обича да употребява спиртни напитки, без много да прекалява. Сдържано се грижи за децата, в общи линии с добро поведение към жена си, когато тя го ядоса става доста суров и категоричен. Често е избухлив, след като не се съгласят с него.

9. Особености на поведението: Изключително общителен, приказлив и с чувство за хумор, но само пред близки и познати. Притеснителен пред началници и непознати, както и сред много хора. Проявява наивност и безразсъдство в някои свои действия и решения.

10. Гласно изразяване на мисли: Говори разумно. Но за нещата, които само той смята, че са му ясни – твърде объркано. Понякога вписва думи, които не са на място.

11. Интереси: Чете много книги за историята, както и научна фантастика. Почитател е на всички конспиративни теории, в това число и тези за НЛО. Фен на научната фантастика. Често цитира филми и книги, прави по тях отзиви и препоръки, които никой друг не разбира.

За този обзор машините обходиха едно лично досие, десетки служби и стотици земни съзнания като изразходваха енергия, открадната от близо хиляда електроцентрали. Това им даде основание да заявят, че са превишили безграничния си капацитет и се самоизключиха за неопределено време.

От станцията Решаващият и разрешаващ изпрати до висшите чинове, на 385 000 светлинни години разстояние, запитване може ли тук да започнат контакт със земляните чрез посредник 13–00/4849 – „дълго търсен и проучван интелигентен земен жител с необходимите за това качества“. Пространството се огъна и след три и половина минути той получи утвърдителен отговор, както в повечето случаи – генериран автоматично. Процедурата беше спазена.

* * *

И седмината знаеха, че контактът чрез кантонера щеше да им стовари купища главоболия. Практиката за първа среща бяха прилагали вече при повече от сто цивилизации, но такъв случай нямаха. А и старателно трябваше да изучават що за подземно е българинът. Регламентът за първи контакт ясно разписваше всичко. Определиха официална цел на срещата (отговорник Дипломатическият агент) двете цивилизации да започнат своето опознаване. Трябваше да се внуши (отговорник Културният агент), че изконната мечта на извънземните е дълбоко да вникнат в земната култура в интерес на взаимното уважение и разбирателство. Имаше и други цели (отговорници Разузнавачът и Дипломатическият агент, по случайност също шпионин), но те не бяха заявени за предмет на величавата цивилизационна среща като не толкова съществени за новото вселенско единение.

Формата за осъществяване на контакта (отговорник Комуникационният експерт) определя: „Двустранна връзка чрез посредник – специално подбран (най-подходящият) планетен жител. В пряк разговор той трябва да приема заявленията, мненията и въпросите на земляните и да ги препраща към чуждоземците. Те от своя страна отговарят или не, откликват или не, понякога питат или не. Всичко това се реализира чрез най-популярната и привлекателна медия на цивилизацията. Такова е правилото. За земята масовият комуникационен магнит се оказа телевизията. Само на няколко от планети местните не се интересуваха от този контакт, избраният посредник остана без мисия и безславно го прибраха. Технологично (отговорник Целокупният технически отговорник) създадоха елементарен канал: от станцията се осигуряваше телевизионна връзка със земята, като във всяко място на планетата приемни устройства можеха да се насочат към няколкостотин точки в стратосферата, да получат сигнал от извънземното студио и да го разпространят чрез наземните мрежи.

* * *

Влиза едно от съществата. Просва се на пода и започна да издава стържещи звуци. Някъде от стената се измъква превеждащата машина. С привличащ женски глас на нещо като български съобщава смисъла на казаното. Опитвам в главата си да го преведа на нашия език още веднъж и що-годе успявам.

– Здравей, моята длъжност е Вдъхващ доброта.

Мълча и гледам, но става глупаво. Туловището му е в бледолилав цвят. Те са като лазери на концерт! Отговарям:

– Вече знаеш как се казвам.

– Знам всичко за теб.

Не излезе много добро, но поне е искрено.

– Дали преводачът не греши – казвам, – дали не си искал да кажеш главен счетоводител или началник смяна?

Преводачът засветва в заплашително оранжево.

– Не, а именно Вдъхващ добрата: „вдъхвам“ и „доброта“.

– Е па, как става това? – казвам аз, като се сещам за какви ли не спорове в кръчмата. Веднъж дълго се драхме за това кое е по-лесно да се направи – от добрия лош или от лошия добър. Спечели братовчеда с това, че и двете са невъзможни. Той най-много беше пил.

– Всяко нещо – подхвана Вдъхващият, – става по-добро, ако се върши с доброта.

– Ние сума ти религии имаме – отвръщам, – дето само това повтарят: добро и любов, пък земята не е рай. Все още – добавям за авторитет на нашата цивилизация. – Но няма значение, защо си при мен?

Бледолилавият леко преминава в нещо червеникаво.

– Необходим си ни, а ще бъдеш нужен и на своята планета, но за тази задача трябва да имаш доброта, за да си истински посредник. А ти още не си такъв – проскриптява червеникавият и машината чаровно пренася до мен благите му мисли.

– Много съм си такъв. А в това за посредника сигурен ли си?

– Тук съм да поясня кротко, че ти печелиш великата чест да водиш разговора между цивилизацията на Абсолютните и земните жители.

Това за Абсолютните го оставям за по-нататък и мисля за „ти печелиш“. Сещам се колко старци в града научиха по телефоните, че в лотария „печелят“ суперсмарт телевизори и понеже не знаеха какво значи това, притесняваха се дали екраните ще могат да минат през вратата или прозореца. След като даваха или превеждаха някому 200–300 лева за съдействие при получаването, разбираха, че притеснението им е било излишно, но откраднатите пари не са им били в повече. Та и аз печеля велика чест, ама…

– За новата ти задача трябва да успокоиш гнева си – продължава легналият.

– Знаеш ти какво е гняв! – този път гневно избухнах. – Теб да те задигнат бандитски от работното място няма ли да побеснееш. Ти отговарял ли си за прелез!?

Казва, че не е и че работното му място въобще не е в Сферата тук, но при някаква реорганизация… И разсъдливо продължава:

– Задачата ми е да предпазвам контактьорите от нервни движения.

– По-добре ми поясни какъв контактьор съм аз и шибан посредник. Не си ли научил, че на земята нервни движения се предпазват с нервни движения, а не като теб – с проповеди.

Чуждоземецът веднага приема идеята и като се надига – нещо като седнал – приема цвета на гнила мушмула и започва да бълва такива думи, изрази и цели изречения, че превеждащата машина видимо се превключва към специален словесен масив за по-рядко ползване, с наложени ограничения, при нужда.

От уважение към прилагането на посочената земна практика или към изключителните му езикови познания, аз се притаявам, свивам нервните си движения и това ми личи.

Той е доволен. Пък може да е тя? Чак сега се усещам…

* * *

В осем часа вечерта по Гринуич абсолютно всички телевизионни програми на земята бяха прекъснати едновременно. Появи се снимка от една чужда планета. На екрана безлично стоеше хибрид между картина на Миро и на Шишкин – гора от метални кристали и стичащи се по тях обилни слюнки. По-късно специалистите оприличаха това на класическа реклама по български телевизии. Липсваше само звук от отделяне на газове или подробен разказ за други интимности. С този старт започна сценарият на Културния представител. Той избра за начало обръщението към земляните да бъде на английски език. Още на другия ден по този повод войнствено се активираха стотици движения срещу безочливото решение на извънземните и в защита на редките земни езици. Най-активни срещу тази въпиеща несправедливост бяха десетимата възрастни от южноафриканския Национален парк "Гемсбок" в Калахари, единствените които говорят койсанския език, характерен със своите цъкащи съгласни звуци. Първата дума на този исторически във вселенски план контакт се оказа „тъкмо“. Сериозен, школуван сякаш в американско радио глас, заговори: „Тъкмо сега виждате снимка от най-голямата планета с цивилизацията на Абсолютните.“ Текста написа Културният представител и много се гордееше с него. Превеждащата машина, с таланта си, също даваше своя принос. „Това е мястото, откъдето идваме ние, вашите гости. Тук сме с най-приятелско и обичливо желание да се запознаем и да се уважаваме един към друг.“ В потвърждение гласът съобщи, че гостите са прекъснали повсеместно телевизионното гледане на земните жители, за да съобщят какво трябва да стане. Всяка телевизия може да приема сигнал от стотиците точки, чиито координати са: ….. След час изреждане щастливото човечество научи, че срещите ще започнат утре по същото време и че гигантският контакт на двете цивилизации ще се осъществи с посредничеството на българския гражданин Августин Домашефски на български език. Кристалите с течащата слуз изчезнаха от екрана и програмите на телевизиите се възстановиха.

С времето най-елитните български социолози просторно щяха да разясняват „Какво се случи?“, но засега се изясни само следното. Над половината от човечеството не можа да види на живо началото на тази епохална връзка, защото спеше, тръгваше за работа или просто не седеше пред телевизорите. Но явно Абсолютните също са телевизионна цивилизация и, следвайки Инструкциите, бяха приели именно тази концепция за общуване. Всички, които дремеха пред екраните си, казаха на своите езици: „Айде стига, бе!“, тоест – това е номер на телевизионни хакери или решение на тъповат рекламист. Когато разбраха, че е повсеместно из планетата, го промениха на „Айдее…“, което носеше нюанси според културните особености. До едно кметствата по света заявиха, че нямат нищо общо с инцидента, нито една полицейска служба не можеше да отговори на милионите запитвания, учените бяха на месеци и години от хипотезите и техните проверки. За правителствата такова нещо не се беше случвало. Само хиляди опозиционни партии направиха изявления, че „при такова управление в страната, могат да стават само такива безсмислени неща и нищо добро за населението“. Двайсет и четири часа човечеството се правеше, че нищо не е видяло и чуло, чакаше и това чудо да се размине. Само дузина телевизионни програми по света решиха да яхнат късмета, ако всичко е наистина. Те използваха времето, насочиха се към посочените точки в стратосферата и останаха почти стреснати, когато получиха сигнал – същата позната вече снимка, съпроводена от симфония на Малер. В случая тези идея даде не Културният представител, а Комуникационният експерт, чиито машини бяха изчислили, че тази музика е най-подхождаща за качествен телевизионен пренос.

* * *

На станцията усилено се готвеха за първия контакт. Вече бяха разяснили на Августин, че ще свързва двете страни, както е гледал по телевизията. Той разбра, че трябва да задава въпроси насам и натам, какви точно не му стана ясно. Чувстваше се не само гангстерски отвлечен, но и измамен. В разказите и филмите, които обичаше, всичко е очевидно: среща от пети вид: 1, 2, 3, 4, 5…..; 2+3=5; числото 3,14; знаци за миролюбивост и подобни споделяния на интелигентност. Тези карат направо: „Хайде да си говорим“! То с комшията вече трудно се говори, та с някакви дошли кой знае от къде… Нямаше как, друг водеше играта. Иначе Августин умираше от шубе как ще я реди. На прелеза знаеше и последния електрически ключ, и последната лампа, тук – нищо. Бяха му казали, че ще го гледат по цялата земя, което го приключи окончателно. Макар и не-съвсем вярващ вече се питаше: „Защо мен, Господи?“

Отново стана двайсет часà по Гринуич, хората си следяха рекламите, новините, сериалите, аналитичните форми, музикалните клипове и предаванията за възрастни. Само дузина канали включиха сигнала отгоре и пред зрителите избликна образът на Августин. Тези, които разбираха какво говори, бяха малцина в световен мащаб. Останалите гледаха зашеметено студиото в станцията на извънземните и човека насред него. Студиото тънеше в безброй бледи разцветки и нюанси, а стените му неспирно се гънеха на ситно, като развявани от вятъра байраци. С това бе участвал в концепцията Внушаващият доброта, който по своите науки вярваше, че така се постига взаимно доверие и интимност. След време разбра, че тази му професионална информация е грешна, а цветовете и гъненето на стените постигат психологически ефект на концентрация пред скок в ледена вода. Августин гледаше като изгубено на претъпкана пазар дете и по всичко личеше, че аха и ще проговори. В студиото на чуждоземната станция той седеше на специално изчислен за него неудобен и грозен стол. Отсреща вдясно на екран виждаше телевизора в кварталната кръчма и своя образ, както и още десетина картинки от други приемници по света с лика му. Това стимулиращо, но загрижено го подсещаше, че е късно да избяга. Отляво пък светеше скрит за камерата екран, на който пишеше как да почне. Първата дума отново се оказа „тъкмо“. Мъжът знаеше от занаята си, че ако сам не провери и направи всичко, локомотивът ще тресне някоя кола, а нерядко и обратното, тоест – колата-влака. Преглътна на сухо, изкашля се нервно и великото запознанство започна:

– Драги зрители!

Началото го окуражи.

– Аз съм Августин Домашевски от България. Мездра. Винаги съм обичал научната фантастика и разказите за извънземни. Ето, че мечтата ми да се срещна с тях се сбъдна.

Не очакваше това от себе си. Проговори – и то без големи глупости, може би. Знаеше, че сред близки и познати е приказлив и майтапчия, но пред началници или много народ хич не го бива. Мразеше изненадите и гласът му се спъваше пред тях, но тук май вече нямаше изненада. Три седмици домакините му разясняваха какво ли не, съчетано с вдъхване на доброта.

– Сбъдна се. Извънземните са от цивилизацията Върховните… – на скрития екран с огромни букви изписаха „Абсолютните“. – Абсолютните, извинявайте. Те живеят на триста осемдесет и пет хиляди светлинни години от нас. Искат да се опознаем. Аз ще ги свързвам със земните хора, но те засега не искат да се показват. Ще разказват за своите планети. Има ли въпроси?

Всеки професор по журналистика би оценил високо това въведение, най-вече с неговата краткост и с бързото влизане в темата. Проблемът идваше от това, че човечеството нямаше готовност с въпроси. Само две телевизии, включени в линията, чакаха готови за обратна връзка, другите не бяха планирали създаването на елементарните технически възможности да я приложат. Едната от двете се оказа българска, защото „наше куче лошо няма“, а другата – от Сомалия, тъй като двама-трима местни лекари и инженери бяха завършили в България и поназнайваха езика. Първи се включиха сомалийците. От студиото им журналист попита какво мислят извънземните за воюващите сили в Сомалия, Августин помоли чуждоземните да отговорят и те го сториха, като казаха нещо в смисъл, че въобще не мислят за това. Не само защото е учил журналистика в България, сомалиецът се оказа телевизионен професионалист. Затова веднага атакува Августин, че той и съдружниците му-абсолютисти също както ООН пренебрегват страната му и пречат на възходящото ѝ развитие. При това го направи убедено, обилно ползвайки лексика, придобита в академична България на Малашевския битак. Добил самочувствие от това, че все още не е припаднал, Августин с пронизващ благ поглед понечи набързо да му спусне бариерата на прелеза. Тук за радост помогна цялостният сомалийски народ, който започна да се стреля с калашници от две противоположни страни на студиото, без да се съобразява с височайшето извънземно присъствие. Августин се зарадва, че макар и спасил се, журналистът беше отмъстен.

– Нашите гости от далечния космос и домакини на студиото продължават да очакват връзка с вас.

Това изречение си го намисли и упражняваше и го държеше като спасително за разни случаи. На екрана пред него засия гримът на много известна телевизионна коментаторка от София. Стана му родно, не че я харесваше, ама все пак – известна е. От чуждоземното студио посредникът гледаше на монитора звездата, която десетина минути разясняваше смисъла и значението на връзката между две цивилизации, особено в контекста на световните войни на земята и евроатлантическата същност на България. Още немного време тя тактично подсказваше коя е мракобесната сила в конфликтите, след което (не че се измори) премина към цивилизационния си въпрос. Той се състоеше от сравнително кратък увод-коментар и същина. Същината съдържаше: „Какво е мнението на Абсолютните за парламентарните противоречия в София?“ Този път отговори машината за превод, която каза: „Да.“. Останалото от мнението машината спести поради софтуерно вето върху кръг от изрази, ползвани от извънземните. Коментаторката от София понечи да продължи остро настъпателно, с присъщия ѝ благ характер, когато Августин щастливо прочете на глас, че днешната връзка между две величествени цивилизации приключи. Но няма съвършено блаженство – предстоеше му среща с приготвената от Абсолютните вечеря.

* * *

След този първи контакт човечеството шупна. Сайтовете за мистика и загадки бяха щастливи, че най-после има с какво да заменят всекидневното писане за Девата от Фатима, гроба на Бастет в Странджа, мистериозната смърт на Худини и други подобни, поднасяни като почти неизвестни истории. Всеки софтуер, превеждащ от и на български, светкавично се предлагаше срещу солидно заплащане, чатовете с изкуствени интелекти общуваха на този език с предварително записване и предплата. Стотици български англофони, франкофони и прочее усилено преговаряха за повече пари и безплатни къщи по света. Това наложи нулева година за изучаването на чужди езици в България. Оттатък Атлантика се възбунтуваха, настояваха телевизионните сесии да стават в светлото за тях време. Не знаеха към кого да се обърнат и едно денонощие търсеха адреса на г-н Августин Домашефски от Република България, макар да знаеха, че на временния си адрес над Земята едва ли е регистриран. За часове телевизиите се подготвиха технически. Правителствата по света умно и родолюбиво мълчаха, световните организации – още повече. В кръчмата, където Августин се отбиваше (нерядко), поставиха портрета му между новите и старите календари на ЦСКА и Левски.

* * *

За света времето до следващата среща премина напрегнато, за Августин – тегаво. Не бяха го свързвали с близките му близо месец. Слава Богу, те вече видяха, че е жив, а дали можеха чак толкова да се гордеят? Той вече изпитваше комплексите на прохождащата телевизионна звезда, които много скоро се превръщаха в непоклатима убеденост в собственото висше съвършенство. Извънземните му бяха предоставили филми, музика и книги и почти не се срещаха с него. Смятаха, че колкото по-малко е повлиян от тях, толкова ще бъде по ефективен посредник. Самият Решаващ и разрешаващ измисли това, защото не обичаше да се занимава с никого. В стаята влезе, по-скоро се появи от нищото, Разузнавачът. Беснееше, че първият контакт не открива перспектива за широко поле на неговата дейност. Не че толкова обожаваше занаята си, колкото боготвореше своята кариера. Разузнавачът клекна на колене, условно казано, и доби сивкав цвят. Августин не можеше да знае, че това е „бетонно сиво“ по международната класификация, още по-малко – какво означава това. А Абсолютен в такъв цвята означаваше лукавство.

Моментно сивият застърга с нещо като глас, а машината за превод се вживя в бархетен регистър.

– Познаваш ме, аз съм Разузнавачът. Е, Густи, как е? – знаеше, че така му викат близки и приятели.

– Бива – землянинът остана изчерпателно лаконичен. От срещи с началници знаеше, че такъв мек старт означава тежък финал.

– Вчера се представи добре. Дълго изучавахме вашия свят, но до сега не знаехме, че сте толкова сдържани.

Августин също изучаваше чуждоземците и на момента установи, че престрелката в африканското студио и появата на точно тази коментаторка те приемат за сдържаност. А може би сивият целеше друго?..

– Хората на земята не се втурват току така. Ние играем слабо първо и силно второ полувреме.

Излезе леко агресивно, пък се сети и за мездренския футболен отбор, за който това правило доста често не важеше.

– Ще ми разкажеш ли по-подробно за хората на твоята планета?

– По дяволите, Разузнавач! Та вие сте разучили всичко за нас, какво искаш още. Знаете и кътните ни зъби.

– Да, до минути мога да получа зъболекарския картон на всеки от земята.

– Тогава какво искаш още?

– Искам да разбера за душите на хората.

В удивление земният щеше да падне от кръглата чисто бяла седалка. Вкъщи жена му казваше открито: „Душичката ти ще извадя…“. Замисли се, че тя го прави, защото в душата му има нещо безмерно ценно. Не беше се сетил. Сега извънземният го насочи към това.

– Та вие сте овладели безкрайни космически сили, за вас сме мравки, защо трябва да се занимавате с душите на дребни насекоми?

Не обиди човечеството. Знаеше за високата организация на мравките.

– Работата ми е да се занимавам с всичко. Вие сте първата цивилизация, която си мисли, че има душа. При следващата ни среща ще поговорим за това, както и за останалите шестима на борда на станцията… Ще поговорим… Помислѝ…

В този момент Августин би дал всичко, да разбере мъж или жена е разузнавачът. Мигом осъзна колко е безсмислено. Една висша цивилизация без съмнение е изтрила окончателно разликата. Цивилизованата му евроатлантическа родина вече тръгва по този път.

* * *

До телевизионната емисия никой друг не ме потърси. Пет минути преди началото по говорител някакъв ме подсетиха да се отбия в тоалетната, а минута преди 20.00 по Гринуич, че трябва да седна срещу невидимата камера и скритите екрани. Единият от тях е разделен на стотици сектори, на които се виждат телевизионни студия и разбирам, че са по целия свят. Не ми е ясно само защо си приличат като клонинги. Приятелят ми Драгой спореше, че клонингите не си приличат, но аз твърдях, че са досущ еднакви. Преди да си тръгнем от ресторантчето до Искъра вече не помнехме мненията си, но това как изглеждахме потвърждаваше казаното от мен. На другия екран пише: „ТОВА НЕ ГО ЧЕТИ!!! Августине, говори по-бавно и да ти се разбират думите!“. Тази тактична забележка ме окуражава да не подскоча, когато отново се виждам на земните екрани. (След часове научавам, че във връзката са участвали 1134 телевизии по планетата.)

– Здравейте отново. Здравейте. Продължаваме връзката за разговор между жителите на Земята и любезните гости от далечни планети.

Това бях запомнил от някакво предаване. Сещам се също, че всички знаем Юксел, ама той всяка вечер си казва името, и допълвам:

– Аз съм Августин Домашефски. От Мездра.

Второто ми се изплъзна през езика. Впрочем, до края на тази за мен дълга и болна история така и не научихме къде на картата на космоса се намират техните планети. Сигурно знаят, че все някога ще дойде до нас записът с техния „Дельо хайдутин“.

– Днес цивилизация Абсолютните ще ни покаже своя свят, а после ще може да питате.

Последвалите снимки и филми съм ги гледал, та ползвам времето да преценя как стоя на световния екран. Доволен съм, то не било толкова трудно. Даже си сресвам косата и си оправям яката на ризата. Чуждоземците показват планетите и земите си. Природата им е като във фантастичен филм, само че още по-извратена. Цветовете им са безобразни, а има цели континенти в черно-бяло. Говорителски глас разказва мъгляво и неясно на земните приятели за техниката, която била на сто хиляди години преди нас. Показват машини и механизми също както на военните паради в Москва – огромни цилиндри върху огромни камиони. Несъмнено в гигантските запечатани бидони е скрита огромна мощ. Показват и себе си – на различните места, на които живеят: под, на и над земята; в междузвездния вакуум, край горящи слънца и червееви дупки. За последното не съм сигурен, но е дупка. Виждал съм такива в списание „Знание-сила“. В цивилизацията им няма животни, всички отдавна са очовечени (по земните ни определения). Чувам, че машината точно така го превежда. Омръзна ми да ги гледам, Абсолютните имат хиляди вида тела. Моите домакини тук се оказват от най-красивите. Дават ми знак, че филмите свършват и съм аз.

– Извънземните очакват от вас мнения и въпроси, те благодарят – взирам се в написаното на скрития екран – на всички, които гледаха тези картини от цивилизация Абсолютните.

Не знам как в момента се оправят на земята, има ли ред за въпросите или както обикновено включва се онзи, който първи е натиснал копчето. Или както на разговор с български политик – репортерите от целия телевизионен списък на А1 питат едновременно. Не случайно много от депутатите са с раздвоение на личността.

Първият е от голяма телевизионна компания, бръснал се е няколко пъти преди включването, скъпият му костюм трепти от лукс, вратовръзката му сякаш крещи за величието на притежателя.

– Това, което гледаме, е чиста измама! Кой си прави реклама за наша сметка? Не знам дали кацането на луната е фалшификация, но за тази манипулация, която сега ни се поднася, някои е хвърлил твърде много пари. Не знаех, че хибридната война може да стигне до това!

Успява да се озапти за половин секунда, за да чуе нещо в дискретната слушалка, и добавя:

– Както винаги ние първи ще разнищим това злотворство и единствени ще разкрием конспирацията.

Виждам, че дори спокойният глас на преводача на български не успява да скрие артистичния устрем на говорещия. Добре поне, че не коментира външния вид на извънземните! Скриват го и се показва друг, после друга и така, и така – всички по същия начин. Водещата на предаването „Подправки в розово“ от някаква кулинарна кабелна телевизия в Япония говори отривисто и по същество. Личи си, че е попаднала в глобална световна роля извън касеролите.

– Много добре разбираме и Япония няма да допусне евтина гавра с достойнството й. Какви са тези точки, откъдето получаваме сигнала? Хищните сателити на Мъск? Руските шпионски спътници? Китайските разработки за разузнаване? Американската програма ХААРП в Аляска?

Добре, че все пак спря. На екрана се появява фотография на чуждоземно цвете, което прилича на изкопана от земята ръждясала лейка. На този фон се чуват последователно два стържещи гласа и превод от машината.

– Аз съм онзи, който на станцията работи като Дипломатически агент. Ще търсим отговор на вашите ценни и добронамерени въпроси.

– Аз съм онзи, който на станцията изпълнява задачите на Изпълняващ и разрешаващ. На вашите въпроси ще получите отговор само след 24 часа.

Свърши се за днес. След време, на заспиване, се сещам какво каза тази вечер пастор от някаква християнска телевизия: „От горе не може никой да говори. От горе говори само Един.“

„От горе…“ „Един…“ „Само…“ „Само…“

* * *

При мен се появява Дипломатическият агент. Тялото му е приело скучно син тон. Разпознавам го по черната лента, която носи на главата си, хайде да го нарека глава. Той се опира на стената.

– Здравей, как спа?

„Гладен.“ – помислих си и отговори:

– Отлично! Хапчетата за еуфория ми действат, макар да не е същото.

На „еуфория“ се запъвам, както обикновено. Бяха ми набутали тази дума, а най-вече скапаните си хапчета. Още в началото им казах, че не толкова хапчетата, колкото алкохолът е част от нашата култура, но те бяха наблюдавали внимателно човечеството и се въздържаха. Дадоха ми безопасни хапчета, които довеждат до подобно състояние, но все пак е имитация. Нямаше го онова сред кълбото от гласове: „Слушайте сега какво ще ви кажа.“

– Помислил съм за това – казва извънземният, – но нека първо поговорим другарски.

Може и превеждащата да е сбъркала думата, но все едно – за пръв път я чувам тук. Бързо се сещам за длъжността му и съобразявам, че в дипломацията това значи: „Слушай внимателно, защото силата е в мен.“ Началникът в ЖП-то обичаше да употребява „като другари“. Мълча.

– Нещата вървят добре, макар че твоите хора са толкова сдържани.

Хайде стига с това „толкова сдържани“! Тези не си ли говорят един с друг? А може би обратното? Иначе „твоите хора“ ми харесва, започнали са да прихващат.

– Слушай, Дипломатически, не съм ви молил да съм тук, домъкнахте ме насила. Няма и да ви моля да ме върнете, защото ще ми скроите някакъв номер.

Усещам, че думите ми някак му допадат. Какво пък толкова казвам?

– Хайде да бъдем открити един с друг.

Това отново ме подсеща какво е дипломация. Може пък тяхната да е друга? Отново мълча. Добре че от хапчетата за еуфория няма махмурлук. Иначе не бих могъл да издържа този смотан разговор. Оказва се, че греша – за разговора, не за хапчетата.

– Предлагам ти сделка – сладко ромоли превеждащата машина. – Аз ще ти осигурявам по малко алкохол, ще ти правя и други услуги, а ти ще ми отвърнеш със следното. Ще ми помогнеш да разбера характера, логиката и поведението на българите, което ще ми послужи за нещо лично.

Опа, ставаме интимни…

– Ако ми кажеш какво е това нещо.

– Ако не ти кажа?

– Няма сделка.

– Добре, интересуват ме легендите и действията преди години около гробницата на Бастет в Странджа.

Хайде и тоя! То не беше чудотворна мумия, не беше Людмила Живкова, Държавна сигурност, руснаците и куп още истини, полуистини, лъжи и измислици. Питам спокойно, сделка е, все пак:

– Какво мога да свърша повече от вас? Нали сте всезнаещи. Имате информация отвсякъде и за всичко. Хич да не е, поне Гугъл ви помага, вярно – след рекламираните сайтове, избутани напред. А историите за Странджа хич не са читави. Само ги прехвърлят от сайт в сайт.

– Точно щото знам повече от теб, ще ти кажа, че Бастет не е само име. Тя е могъщество, богатство и власт! Аз ги искам! А затова трябва да опозная хората наоколо. Ще ми съдействаш ли? Ако откажеш, мога просто да изтрия този разговор от съзнанието ти.

Не е много дипломатично, нито бизнесменско, но е достатъчно ясно, и затова отговарям: „Да.“. Извънземният не мръдна през цялото време, опрян на стената. Накрая туловището му бе оставило отчетлива следа в нея.

Като излезе, с носталгия забелязвам под масичката пластмасово шише от трапезна вода, пълно с позабравен вид течност. Чакаше ме вечерният телевизионен сеанс и затова изпих само двеста грама.

* * *

На земята очакваха часа 20.00 по Гринуич. Появи се популярният посредник Августин, с различна риза и лек вълнен пуловер. След поздрава той рязко влезе в темата.

– Ще чуем Решаващия и разрешаващ, върховният в земната мисия на Абсолютните.

На екрана се появи една от познатите картини на няколко планети без звезди зад тях. Бяха ги скрили, за да не се разпознае местоположението на 385 000 светлинни години от студиото. През десет секунди картините се сменяха със снимки от Абсолютската култура, от страшни по-страшни. Този път машината превеждаше с глас, който внушаваше чувства, далечни от безгрижието.

– Уважаемо Човечество, преди двайсет и четири часа мнозина ваши представители попитаха доколко настоящите видеовръзки са диалог между две цивилизации. Изказани бяха предположения, че става дума за фалшификация. В задължителния за Абсолютните и някои техни съюзници Протокол 3490–0099/4 8 3/1313 се определят правилата при среща с друга цивилизация. Етикет 16679–155–214, Церемониал 16(31), алинея 5(17)0202, пункт 68 изисква при подобно съмнение да представим „достоверно и убедително доказателство за автентичност“. Това ще направим сега. Отворете прозорците и се обърнете нагоре. Приятно гледане!

От всяка точка на земята високо в атмосферата се виждаше несъмнено чуждоземно съоръжение – космическа станция, която се въртеше, иначе стоеше неподвижна. Припламваха разноцветни светлини и се чуваха като от Господ пратени звуци от Петата симфония на Бетховен, изпълнявана от амстердамския Оркестър „Роял Концертгебау“. Не почваше от „ударите на съдбата“, а някъде по-нататък. Сценария сътвори Културният представител, той си го пазеше в своята машина, вадеше го при всяка нова среща с друга цивилизация и леко го актуализираше. Аудиовизуалното зрелище излезе грандиозно. Лек повей на скепсис внасяше това, че станцията не приличаше на сърдечно познатите ни летящи чинии, изглеждаше по-скоро като смачкан преден капак на огромен автомобил. За 5–10 минути в телевизионния ефир се повтаряше любезното: „Отворете прозорците и се обърнете нагоре. Приятно гледане!“ и се виждаше същата колосална огъната ламарина и светлинния каталог върху нея на всички багри от дъгата. Августин видя картината само веднъж, защото реши да използва своята пауза и задряма. На борда се учудиха на това действие, но го приписаха на изключително вълнение. След десетина минути станцията изчезна от небето над всяка земна точка.

От студиото започна бляскаво шоу, което през следващия половин час човечеството оцени ако не високо, то с неизбежен реализъм, който доведе до индивидуални и колективни инфаркти. Поклонникът на земните алегорични изрази Решаващият и разрешаващ участва в изграждането на тактиката за убеждаване с идеята „да хванеш бика за рогата“. Затова „на живо“ се появи картина от Зона 51 в Южна Невада. Застанала в средата на плаца невидима камера показваше как от хангар се показва бруталната муцуна на самолет, докаран сякаш от научна фантастика на Дисни. Машината бавно рулираше и явно се готвеше за полет. На момента десетки генерали, полковници и прочее надолу чинове в несвяст осъзнаха, че ще полетят и пагоните им, заедно с любимите им висши заплати.

Извънземните ги пожалиха и след картината с прототипа на свръхсекретния, свръхзвуков, неуловим с радар и непобедим, на екрана се появи успокояващият със своята мекота и самота кабинет на руския президент. Той разговаряше с любимия си говорител на Кремъл на чаша водка. (Чашата стоеше пред говорителя.) С трудно преводима разузнаваческа лексика и шлифован уличен сленг те обсъждаха някаква операция след 55 години, чието начало трябваше да положат сега. Секунди по-късно Президентът каза „Да“, което изуми събеседника му, очакващ в момента тъкмо обратното. Но върховният лидер, приел въпрос чрез приемника в ухото си, беше издал нареждане. За секунди изгасна осветлението в кабинета, в целия Кремъл и цяла Москва. Тук и в няколко области около Московската спряха тока и всичко потъна в мистична тъма.

Незнайната и невидима камера се пренесе в Истанбул, на Олимпийския стадион Ататюрк, където пред 80 000 души се играеше международен мач за европейска купа. Обективът обхождаше пейките и терена, съдията се мотаеше с ВАР-а, а публиката, повечето от тях с телефон в ръка, замръзна пред невидимия Голям брат.

Абсолютните приеха тези доказателства за достатъчни и прекратиха сеанса по убеждаване. Водещият и междузвезден контактьор Домашефски покани Земята за мнения, въпроси и послания. Земята мълчеше. Нито едно студио не се отвори на екрана, нито един забележителен световен коментатор не се показа и Августин с трудно скривана радост закри предаването. Следващият телевизионен сеанс определиха за след три дни.

Само дето още половин час над земния безкрай звучеше Петата симфония, за което после наказаха Целокупния технически отговорник, а една машина-робот бракуваха, като просто я изхвърлиха към земята.

* * *

Планетата закипя. Вече нямаше накъде. Човечеството видя дебелия край (един от любимите изрази на Решаващия и разрешаващ). Този път Организацията на обединените нации реши да реагира първа, за да покаже гордо, че съществува. Всяка от петнайсетте членки на Съвета за сигурност внесе по една резолюция, като всяка от тях отхвърлиха с по 14 гласа.

След като провериха, че записите на Абсолютската демонстрация са налице, военнослужещите по света силно се възбудиха. Международните военни организации стегнаха редиците си, като започнаха с проверка кои са техните членове и дали всеки от тях няма противоречащи с устава други договори. Актуализираха десетки двустранни военни сътрудничества. Подредиха фактологията и документацията. В много страни в пехотните части въведоха пълна бойна готовност. Ловко и пъргаво генералите атакуваха своите правителства и постигнаха безпрецедентни успехи: Първо – значително бяха увеличени заплатите на висшия и средния команден състав и второ – бяха гласувани внушителни увеличения на отбранителните бюджети, с оглед за след пет години. Един военен пилот самоволно излетя, дълго търси извънземната станция, не я намери, върна се и се приземи благополучно.

Научните кръгове завиха, че „въпреки снощната демонстрация, наличието на живот извън земята не може да се потвърди по две основни причини: 1. Досега науката не е установила наличието на живот извън Земята и 2. Случилото се предния ден може да се дефинира само след задълбочени емпирични изследвания в световен мащаб с повторяемост на резултатите; прилагане на теоретични методи за изследвания; следване на научните исторически традиции; разработки и публикации по целия свят“.

Световната здравна организация, в благородно съдружие с фармацевтичните компании, обявиха необходимостта от извършването на нов вид имунизация като превенция на космически влияния.

Правителствата от целия свят светкавично заляха верните си медии с информация за необходимост от спокойствие и търпение от страна на населението. Партиите дадоха широка гласност на това, че конкурентните им формации неглижират неповторимата възможност за цивилизационна среща, работейки така срещу народа като цяло и в частност срещу всеки един гражданин.

Медиите бяха най-затруднени. Щат – не щат, традициите да се изяждат една-друга (не че конкурентите са толкова лоши, а поради собственото величие) трябваше временно да бъдат пренебрегнати, по-скоро смекчени. Най-малкото защото се налагаше поне що-годе да се въведе ред в телевизионния разговор с извънземните. При това масово и еднозначно оценяваха качествата на посредника-модератор и съзнаваха, че се налага да работят въпреки неговото присъствие. Определиха централно студио в Лондон, където щеше да става координацията и включването на телевизиите от света. Тук щеше да се съгласува и участието на учени, представители на професионални групи, организации и пр. и пр. Тази идея прегърнаха с нескрита радост всички специални служби по планетата, като любезно предложиха да имат свои представители „за регулиране на нещата“.

* * *

Имам три дни почивка. В ЖП-то рядко се случваше. Тогава хващам жената и правим с колата дълга екскурзия до язовир Върбешница – на 8 километра от Мездра. Аз хвърлям въдицата, тя пие бира. Аз също пия. Хапваме, подремваме и се прибираме. И е зелено, зелено, не като тук. Малката дъщеря е на 28, живее с мъжа си – голямата е на 30 – не ще и да чуе за разходки с нас. Лошото е, че и с други не се разхожда… Майка ѝ не беше такава. Тук, в небесния ми затвор, мога да гледам телевизия и да чета книги – на екран. До студиото има малко също бяло помещение, където е спалнята ми и всичко останало. Понякога се забавлявам като извиквам някоя машина. По три пъти съм викал машината за чистене, уж че не е добре разтребено. На нея не ѝ пука, защото всички роботи са ги научили да казват „аз нямам емоции“. Също като повечето земни изкуствени интелекти. Ама българският има. Сякаш и без емоции те няма да могат да смачкат хората?… Ще пробвам нещо с машината за превеждане и то ще бъде скоро.

* * *

През стената се появи Разузнавачът. С присъщото му устойчиво отношение към алкохола, Августин си спомни за пълното шишенце от трапезна вода и изпита свежа възбуда. Разузнавачът този път сменяше цвета си на половин минута и земният предположи, че това изразява вълнение. Тъй като гостът по никакъв друг признак не го показваше, той се отказа от предположението си? Няколко секунди чакаше да чуе: „Здравей, приятелю, как си“. Разузнавачът не се оказа толкова предсказуем:

– Здравей, приятелю, как я караш?

– Бива.

– На твоята планета хората се избиват да станат телевизионни звезди, а на теб късметът ти дойде отгоре.

– Вярно че от горе, но не той дойде, а някой насила ме отмъкна.

– Хайде, хайде… Знам, че си бил войник в поделение 25070, в инженерно-свързочни войски. Монтирал си понтони. Не разбра ли там, че „можело, щом се наложело“. Нещата в живота не избираме ние.

– А теб насила ли те накараха да шпионираш по цяла вселена? Хайде холан!

За няколко секунди машината-преводач превключи на турски, но бързо се поправи, като разбра, че „холан“ не е турска дума. Августин забеляза, че когато превеждаше с Разузнавача, машината си налагаше прекомерна строгост. Ако можеше да се различи кое от многото неща по туловището са очите на тъмнолилавия в момента, гражданинът на Мездра може би щеше да разбере какво точно изпитва онзи отсреща. Извънземният попита спокойно:

– Да оставим тези приказки. Кажи ми, искаш ли да се разхождаш по земята?

– Ще ме върнеш долу?

– Не, просто ще материализирам твой двойник, който ще слиза долу.

– А аз?

– И ти, и той ще съществувате едновременно – ти горе, той – долу. Ще мислите и решавате заедно.

Само час с кола се стигаше от Мездра до Карлуково, където лекуват болните духом и посредникът на цивилизациите знаеше това-онова.

– Какво, ще изпадна в раздвояване на личността?

– Раздвоение. Но ще си бъдеш едно цяло. Нали и вашият господ съществува три в едно.

– Внимавай с господа! Вие може да нямате никакъв?..

– Напротив, при Абсолютните съществува набор от 18312 богове, посочени в каталог… Няма да ти кажа номера… Утвърден е от Абсолютното командване и е задължителен за вярване. Само трябва да си избереш сред тях бог и да се регистрираш. По нашите системи процедурата заема не повече от година и шест месеца. Но, остави това. Искаш ли да слизаш долу?

– Искам, разбира се, но цялата земя знае, че няма безплатен обяд…

– Ще ни помагаш за това, за което говорихте с Дипломатическия агент – за Бастет.

Августин помисли: „Аха, комбина!“ и кимна мълчешком – нещо между да и не. Разузнавачът го прие за да, защото, все едно, земният нямаше избор. Знаеше го и пазачът на прелез.

– Имам едно условие, без за да го изпълниш приеми, че отговорът ми е „Не.“ Не ща никакви двойници. Вяра ли ми нямаш? Че ще духна!? Пращаш ме долу както съм си!

При този Августинов взрив разузнавачът се замисли и отговори:

– Добре. Но както знаеш, няма пълно щастие. Ще слизаш самия ти, но с друго лице, за нас е лесно. Няма как, иначе ще те познаят.

Това не го разбирам, струва ми се гадно, но казва: „Да.“ Няма начин.

* * *

Май много щяха да му дойдат две срещи днес, но не той избираше. Меко и любезно в стаята му влезе Вдъхващият доброта. Августин си помисли, че пак нещо е сгафил и трябва да го профилактират или че Вдъхващият имаше нужда да се откъсне малко от сънародниците си и да си каже една добра дума с някого.

– Здравей, приятелю, как я караш?

„Дали нямат каталог и за обръщенията и това е след първите две?“ – помисли си Августин.

– Здравей, скъпи гостенино на Земята. Добре ли върви мисията?

Той трябваше да покаже, че е достатъчно наситен с доброта, така че би могло да му се вдъхва по-малко.

– Даже отлично върви! Усещам, че земните жители ни имат доверие и че с тях изпитваме взаимно уважение.

Землянинът замълча, защото мислеше: „Доверие. Уважение. Вятър!.. Лъже като политик.“

– Да – каза той, – радвам се, че помагам за това.

Впрочем, прелезопазачът напоследък се вживяваше в натрапената му задача, въпреки бурните първи близки срещи и собственото си представяне. Замисли се дори, че ликът му сигурно лежи достолепно върху кориците на списания по цял свят и на първите страници на милиони вестници. Августин Домашефски, от Мездра, скромният труженик на железопътната и шосейна сигурност, израснал от редови работник до телевизионен ас. Или поне звезда. Започна да обича тази работа, макар че нищо не му плащаха. Дано долу не са го пратили в неплатен отпуск. Българските държавни железници е отговорна и взискателна организация със строга финансова дисциплина.

Вдъхващият доброта незабележимо сканираше грейналите му зеници и остана доволен. Работата му даваше резултати. Неподправената скромност на неземния подсказваше, че в професията си е ас или поне звезда.

– Няма ли да поискаш нещо от нас, нали сме с една мисия.

– Да, искам да се видя и чуя с близките си.

„Дали не владее телепатия? – помисли си Вдъхващият. – Ще попитам Разузнавача.“

– Точно за това съм дошъл, искаме да правим най-доброто за теб и вече го подготвяме.

„Дали от дете си е така лъжлив? – помисли си земният. – Ще попитам Разузнавача.“

Вдъхващият доброта се представи като смело и умно същество и въпреки явното си импровизиране реши да продължи. Уговориха се срещата да стане последващия ден преди обед.

(След час Решаващият и разрешаващ позволи това, просто защото му беше решително безразлично.)

Побъбриха още малко за празни работи и Вдъхващият доброта изпълзя към другите сектори. Без да има видими основания, Августин си внуши, че онзи му се усмихна.

* * *

Телевизионният водещ спа лошо. Сънува картини от природата, флората и разумната фауна на Абсолютските планети, както и други кошмари. Присъни му се, че е началник на настоящата извънземна работна група и привиква при себе си Решаващия и разрешаващ… После отваря на екрана каталога на тамошните богове и под 1834 номер намира всевишен, който управлява света основно чрез грижа за добрата храна… Лети над яркозелена земна гора и усеща, че това е Странджа… Вижда жена си – и сънят свършва, събужда се в пот.

В десет часа по времето в България Августин се срещна с фамилията си. Стана чрез видеовръзка. Сред многократно „Густи, Густи, тате, дъще“ се разбра, че всички в момента са щастливи. Присъстваха жена му, майка му, доста престаряла жена, дъщерите и мъжът на едната. Жена му сияеше в любимата си рокля и той я погледна приветливо. Все пак, бяха разделени доста време и нейната критична напористост към него му липсваше. При трийсет и една брачни години нещо в нея още го привличаше. След разясненията за изумление, тревога, радост и гордост, тя каза, че всички са добре, само не може да търпи жандармерията около двора на къщата ѝ, която пази от кой знае какво. Репортерите налитали, налитали, пък и те се изморили, защото хукнали по други тридневни чудеса. Но нямало как – ще се пази, защото така казали партньорските служби. А и по при толкова войни по света, това не било излишно. Лошо е, че отъпкали местата на съседите и вдигали много шум в ресторантчето. Иначе, да не се тревожи за службата, били назначили друг, ама това – за всеки случай, а и да се пази прелеза. Търсили го, че взел от някого пари, но ще го чакат. Всички мислят, че работата му с извънземните безумно ще го обогати. Щели да му платят от всички телевизии, в лева и валута, ама не се знае – допълни от себе си жената. Дъщерите бяха облечени спортно, но по модата. Татко им установи гласно, че не приличат на нищо. Хайде, едната била женена, да му мисли мъжът й. А другата можела да не показва всичко. Августин ги обичаше, въпреки че през трийсетте години неговата всеотдайност в грижите и отглеждането им имаше твърде ниски граници. Жена му се бореше. Попита ги как вървят нещата, как е внучката, здрави ли са. Те отговориха, че всичко е наред и много се гордеят с него, но да не мига толкова много, когато говори по телевизията. Със зет си размениха кратки реплики основно за това – има ли пари семейството му. Никой не се учудваше за извънземните, защото отдавна бяха чели. С майка си се погледаха минута, тя каза „Сине…“ и се разплака. После само попита дали му е топло там горе. Всички се усмихнаха един на друг и срещата свърши. Само четири световни телевизии бяха успели да откраднат сигнала и да я предадат на живо, в духа на величието, което носи земната цивилизация със свещеността на семейство – християнско и друго, между мъж и жена и между други. Според новосъздадената Земна стратегическа група по Контакта това трябваше да покаже на чуждоземците нашата сила и благородство.

* * *

Нямаше време, телевизионната връзка на цивилизациите, с водещ Августин Домашефски, ще бъде довечера и сближаването е посветено на двете култури, довели земни и абсолютни до днешното им величие. Земята се подготви с история и музеи, художници и артисти, философи и учени, императори и пълководци, с всички велики имена, известни с това, че не им е дремело за обществото и другите. Културата на всекидневието оставиха за друг път, тъй като възникнаха хиляди противоречия в контекста на рекламата и странното масово желание да се избегне плащането за нея. От световната марка, например, пледираха, че водата, която блика от извора също е напитка и защо да не покажат и Кока-Кола, като битово достояние на съвременните хора.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.