Зохра
Приказка от земите на Ал-Захра

Жанр: Детска литература

Глава 1: Тайните на Царската библиотека

Слънцето над Ал-Захра печеше безмилостно, превръщайки златните куполи на султанския палат в ослепителни огледала, отразяващи безкрайната синева на небето. Долу, в лабиринта от улички на столицата, животът кипеше – глъчката на пазара, ароматът на екзотични подправки и прясно изпечен хляб, виковете на търговците и смехът на децата се смесваха в пъстра симфония. Но зад дебелите, хладни стени на палата, в една от най-пищните зали, принцеса Азима се чувстваше по-скоро затворник, отколкото господарка.

Днес урокът беше по дворцов етикет. Възрастната, намусена дуеня обясняваше за стотен път тънкостите на перфектния реверанс и изкуството да водиш празни разговори с гостуващи велможи. Азима седеше на копринената възглавница, облечена в рокля от най-фин тюркоаз, чийто цвят съперничеше на очите ѝ. Пръстите ѝ, които копнееха да прелистват прашни страници, неспокойно мачкаха края на ръкава.

„…и запомнете, Ваше Височество, погледът трябва да е смирен, но не и плах. Усмивката – вежлива, но не прекалено широка…“ – монотонният глас на дуенята се лееше като топъл мед, заплашвайки да приспи принцесата.

Умът на Азима обаче беше далеч. Беше в земите на древните пясъчни крале, сред руините на забравен град, за който бе чела снощи. Беше с пътешествениците, прекосявали пустинята в търсене на изгубени оазиси и скрити съкровища. Беше навсякъде другаде, но не и тук, в тази златна клетка.

Тя не беше като другите принцеси. Не се вълнуваше от нови роби, блестящи бижута или дворцови клюки. Сърцето ѝ жадуваше за друго – за знание, за тайни, скрити в дебели томове, за приключения, които съществуваха само в легендите. Нейното истинско убежище беше огромната Царска библиотека – място, което повечето придворни смятаха за скучно и прашно, но за Азима беше най-вълшебното кътче в целия султанат.

Веднага щом дуенята най-после я освободи, измъчвайки се с демонстрация на особено сложен поклон, Азима почти изтича от залата. С лекотата на газела тя се шмугна по прохладните коридори, избягвайки срещи със слуги или стражи, които биха могли да я върнат към досадните ѝ задължения. Скоро стигна до тежката, резбована врата на библиотеката.

Вътре въздухът беше различен – по-стар, по-тих, наситен с миризмата на пергамент, кожа и прах. Слънчевите лъчи, процеждащи се през високите, извити прозорци, осветяваха танцуващи прашинки и се отразяваха в златните орнаменти по гръбчетата на хилядите свитъци и книги, подредени по безкрайни рафтове, които се издигаха чак до изрисувания таван.

Тук Азима беше в свои води. Тя се движеше уверено между редиците, пръстите ѝ галеха подвързиите, очите ѝ четяха заглавия на древни езици. Днес обаче я теглеше към една по-рядко посещавана, почти забравена секция в най-отдалечения край на библиотеката – тази, посветена на старата магия и „недоказаните“ легенди. Говореше се, че някои от книгите тук са опасни, дори прокълнати. Точно това привличаше Азима.

Тя търсеше нещо конкретно – всяко споменаване на артефакти, свързани с времето. Една стара легенда, прошепната ѝ от покойната ѝ баба, разказваше за пръстен с изумруд, който можел да покаже на притежателя си нишките на миналото и бъдещето. Повечето учени отхвърляха историята като чиста измислица, но в сърцето на Азима трептеше надежда, че може би е истина.

Потънала в търсене, тя прокара ръка по един ред прашни, почти разпадащи се томове. Пръстите ѝ се спряха върху книга с необичайно грапава подвързия, без заглавие. Когато я издърпа леко, камъкът зад нея на стената помръдна едва забележимо. Сърцето на Азима подскочи. Тя огледа внимателно стената. Изглеждаше също като останалите – плътно наредени каменни блокове. Но този камък… беше леко хлътнал.

С разтуптяно сърце, принцесата се огледа. Библиотеката беше тиха, само далечният шепот на прелиствани страници от главния библиотекар отекваше едва доловимо. Тя бутна камъка по-силно. С глух, стържещ звук, той се плъзна навътре, разкривайки малка, тъмна ниша.

Азима притаи дъх. Вътре, върху избеляла кадифена възглавничка, лежеше пръстен. Не беше просто пръстен – беше великолепен. Обковът от старо, потъмняло злато се извиваше в сложни плетеници, обгръщайки голям, изумруденозелен камък. Но това не беше обикновен изумруд. Той сякаш пулсираше с мека, вътрешна светлина, а в дълбините му плуваха искрици, наподобяващи далечна звездна мъглявина. Излъчваше осезаемо усещане за… древност. И сила.

Принцесата бавно протегна ръка. Пръстите ѝ трепереха леко, докато се приближаваха към артефакта. Беше ли възможно? Беше ли намерила легендарния Изумруден пръстен на времето? Миг преди кожата ѝ да докосне студения метал и топлия камък, тя спря, осъзнавайки, че животът ѝ може би никога повече няма да бъде същият.

Глава 2: Първият шепот на времето

Колебанието на Азима трая само миг. Любопитството, онази сила, която я тласкаше към забранените книги и древните тайни, надделя над предпазливостта. С треперещи пръсти тя докосна пръстена.

В момента, в който кожата ѝ срещна хладния метал и топлия, пулсиращ камък, през нея премина лек, но осезаем трън – сякаш докоснала статично електричество, но много по-дълбоко, достигащо до самата ѝ същност. Изумрудът засия по-ярко за секунда, а искриците в дълбините му сякаш се завъртяха по-бързо. Усещането не беше неприятно, по-скоро… странно. Сякаш пръстенът я разпознаваше.

Тя внимателно го взе от кадифената възглавничка. Беше по-тежък, отколкото изглеждаше, но лежеше удобно в дланта ѝ. Без да мисли повече, водена от неустоим импулс, Азима го плъзна на показалеца на дясната си ръка. Очакваше да е твърде голям или твърде малък, но сякаш по магия, златният обков се сви леко, прилягайки перфектно на пръста ѝ.

В същия миг светът около нея се изкриви.

Не беше като припадък. Беше по-скоро сякаш някой дръпна рязко килима на реалността изпод краката ѝ. Цветовете на библиотеката се размазаха в ярки ивици, звуците се смесиха в оглушителен рев, а после всичко изчезна, заменено от… същото място, но различно.

Тя все още стоеше пред нишата, но светлината беше по-слаба, сенките – по-дълги. Прашинките във въздуха танцуваха по различен начин. А пред нея, с гръб към нея, стоеше фигура – мъж с богато украсена роба, който внимателно побутваше същия камък, за да затвори нишата. Мъжът промърмори нещо под носа си – думи на древен език, които Азима не разбра, но в гласа му имаше тъга и… решителност. После той се обърна и за миг срещна погледа ѝ. Лицето му беше непознато, но в очите му имаше мъдрост и сянка на тревога.

Видението трая по-малко от удар на сърцето.

С рязко вдишване Азима се озова отново в своята библиотека. Слънчевите лъчи падаха под същия ъгъл, прахът танцуваше по същия начин. Мъжът го нямаше. Нишата беше отворена, както я беше оставила. Пръстенът тежеше на пръста ѝ, изумрудът пулсираше спокойно.

Главата ѝ се въртеше. Какво беше това? Сънувала ли беше? Но усещането беше твърде реално. Пръстенът… той го беше направил. Показал ѝ беше фрагмент от миналото – може би момента, в който някой друг е скрил артефакта тук?

Тя опря ръка на рафта, за да запази равновесие. Силата на пръстена беше истинска. И опасна. Неконтролируема. Представи си какво би могло да се случи, ако някой друг го открие. Някой… като Великия Везир Зардус.

Внезапно я обзе студена тръпка. Зардус, с неговите амбиции и безскрупулни методи, никога не биваше да научава за това. Пръстенът трябваше да остане в тайна. Нейна тайна.

С бързи, решителни движения Азима внимателно побутна хлабавия камък обратно на мястото му. Той щракна тихо, сливайки се отново със стената. Нишата изчезна, сякаш никога не я е имало. Тя прокара ръка по прашните книги, за да заличи всякакви следи.

Огледа пръстена на ръката си. Беше твърде забележителен, твърде необикновен. Не можеше да го носи открито. Свали го внимателно и го пъхна дълбоко в джоба, скрит в гънките на роклята ѝ. Дори през плата усещаше леката му топлина и едва доловимото пулсиране.

Опитвайки се да изглежда спокойна, макар сърцето ѝ все още да биеше лудо, Азима се отправи към изхода на библиотеката. Трябваше да се държи нормално, сякаш нищо особено не се е случило. Просто още един следобед, прекаран сред любимите ѝ книги.

Когато излизаше от сумрака на забравената секция към по-осветената главна зала, тя почти се сблъска с висока фигура, облечена в тъмновиолетови коприни. Беше Великият Везир Зардус. Лицето му беше остро, с тънка, извита брадичка и пронизващи, тъмни очи, които сякаш виждаха всичко. Лека, почти подигравателна усмивка играеше на устните му.

„Принцесо Азима,“ – промърка той с глас, гладък като кадифе, но с ледена нотка под повърхността. – „Отново сред прашните томове? Не трябва ли да се подготвяте за вечерния прием?“

„Ваше Превъзходителство,“ – отвърна Азима, като се постара гласът ѝ да не трепне. Тя направи лек реверанс, точно както я учеше дуенята. – „Просто търсех малко спокойствие. Приемът може да почака.“

Очите на Зардус се плъзнаха по нея, сякаш търсеха нещо. За миг Азима се уплаши, че той може по някакъв начин да усети пръстена, скрит в джоба ѝ. Но везирът само се усмихна по-широко.

„Разбира се, разбира се. Младежкото любопитство е похвално нещо. Но внимавайте какво търсите в тези стари книги, принцесо. Някои знания е по-добре да останат погребани.“

С лек поклон той се отдалечи, оставяйки Азима с неприятното усещане, че думите му имаха скрит смисъл. Дали подозираше нещо? Или просто се опитваше да я сплаши, както често правеше?

Тя забърза към покоите си, без да поглежда повече назад. Щом стигна сигурността на стаята си и затвори тежката врата, тя се облегна на нея и въздъхна дълбоко. Извади пръстена от джоба си. На меката светлина на стаята ѝ изумрудът блестеше още по-мистично.

Държеше в ръцете си ключ към времето. Сила, способна да промени всичко. Но и отговорност, по-голяма от всичко, с което се беше сблъсквала досега. Тя трябваше да се научи да го контролира. Трябваше да разбере тайните му. И трябваше да го опази от хора като Зардус.

Приключението, за което винаги беше мечтала, тъкмо започваше. Но беше много по-истинско и много по-опасно, отколкото си бе представяла.

Глава 3: Библиотекарят и тайните на пръстена

Минаха няколко дни, откакто Азима откри Изумрудения пръстен на времето. През деня тя се преструваше на обикновена принцеса, присъстваше на досадни уроци, усмихваше се на досадни ухажори и изслушваше досадни дворцови клюки. Нощем, скрита в покоите си, тя изучаваше пръстена.

Тя се опита да го използва отново, но без успех. Простото слагане на пръстена не предизвика нищо. Изглежда, че трябваше да има нещо повече – някакъв ключ, някаква дума, някаква мисъл, която да отключи силата му. Тя отново и отново прелистваше старите книги в библиотеката, търсейки всяко споменаване на подобни артефакти, но не намери нищо.

Реши, че трябва да намери някой, който знае повече. Някой, на когото може да се довери. Имаше само един човек, който ѝ хрумна – старият библиотекар, Селим.

Селим беше почти толкова част от библиотеката, колкото и самите книги. Той беше там толкова дълго, че се говореше, че помни всяка дума, написана на всеки свитък. Той беше тих, резервиран и изключително учен. Азима често го беше виждала да чете книги, написани на древни езици, които никой друг в кралството не можеше да разбере. И винаги имаше време да отговори на въпросите ѝ, стига да бяха свързани с книги.

На следващия ден, вместо да отиде на урока по бродиране, Азима се отправи към библиотеката. Намери Селим в обичайния му ъгъл, заобиколен от купове книги, с лупа на носа и перо в ръка.

"Селим," – каза тя тихо.

Старецът вдигна поглед и се усмихна. Усмивката му промени лицето му, превръщайки го от суров учен в любезен дядо.

"Принцесо Азима. Какво ви води при мен днес?"

"Имам нужда от твоя съвет," – каза тя, като се огледа, за да се увери, че никой не ги подслушва. "Имам въпрос… за една легенда."

Селим я погледна с любопитство.

"Легенда ли? Аз съм на твое разположение."

Азима пристъпи по-близо и прошепна: "Чувал ли си някога за Изумрудения пръстен на времето?"

Лицето на Селим не помръдна, но Азима забеляза, че очите му леко се разшириха.

"Изумрудения пръстен на времето… Да, принцесо. Това е… древна история. Защо питаш?"

"Ако беше истински… какво би могъл да прави?"

Селим въздъхна и свали лупата си.

"Легендата гласи, че притежателят му може да вижда и да пътува през потока на времето. Но това е само легенда. Плодовете на фантазията."

"Но… ако не беше?" – настоя Азима. "Ако наистина имаше пръстен, който можеше да контролира времето?"

Селим я погледна право в очите.

"Тогава той щеше да бъде най-опасният артефакт в света. Времето е река, принцесо. Ако се опиташ да я промениш, рискуваш да предизвикаш катастрофални последици."

Азима притисна ръка в джоба си, където лежеше пръстенът. Трябваше да му се довери, но… доколко?

"Кажи ми повече," – помоли тя. "Какво знаеш за него?"

Селим се поколеба.

"Малко се знае с увереност. Легендите са много и често си противоречат. Говори се, че пръстенът е бил изкован от самите джинове от времето преди хиляди години. Че е бил даден на първия султан на Ал-Захра като дар, но и като предупреждение. Че е бил скрит, защото силата му е била твърде голяма, за да бъде поверена на някого."

"Къде е бил скрит?"

"Твърди се, че е бил скрит на сигурно място. Защитен с магии и загадки. За да не попадне в грешни ръце."

Азима се вгледа в лицето му. Знаеше, че Селим крие нещо. Той знаеше повече, отколкото казваше.

"Селим," – каза тя по-твърдо. "Знам, че знаеш повече. Знам, че си виждал повече. Моля те, кажи ми истината. Аз съм принцеса на Ал-Захра. Имам право да знам."

Старецът въздъхна отново и се облегна на стола си.

"Истината, принцесо, е, че има неща, които е по-добре да останат забравени. Сили, които е по-добре да не бъдат събуждани."

"Но защо? Ако има опасност, трябва да се подготвя. Ако има начин да помогна на кралството си, трябва да го направя."

Селим я погледна с тъга в очите.

"Ти си млада, принцесо. Не знаеш колко е трудно да се носи бремето на властта. Колко е лесно да се поддадеш на изкушението да промениш нещата, да направиш нещата по-добри. Но времето не е детска играчка. То е мощна сила, която не трябва да бъде пипана без много голямо внимание."

"Аз съм отговорна," – настоя Азима. "Моля те, Селим. Кажи ми какво знаеш."

След дълга пауза библиотекарът най-после се предаде.

"Добре, принцесо. Ще ти кажа какво знам. Но трябва да обещаеш, че ще внимаваш. Че ще мислиш, преди да действаш. Че ще използваш тази информация само ако е абсолютно необходимо."

Азима кимна.

"Обещавам."

Селим се наведе по-близо и заговори с тих, заговорнически глас.

"Преди много години, когато баща ми беше библиотекар тук, той ми показа един стар ръкопис. Беше за Изумрудения пръстен на времето. Разказваше за силата му, за опасностите му и за тайно място, където са били скрити допълнителни знания за него."

"Къде?" – попита Азима, запленена.

Селим прошепна: "В сърцето на библиотеката. В самата сграда. Има тайна камера. Съкровищница на знания, скрита от погледа на всички. Говори се, че там се пазят карти, диаграми, заклинания – всичко необходимо, за да се контролира пръстенът."

"Как да я намеря?"

"Трябва да решиш загадката на основателите," отговори Селим. "Те са оставили улики, скрити в книгите, в архитектурата, в историята на Ал-Захра. Трябва да ги намериш и да ги разгадаеш. Само тогава ще откриеш пътя към тайната камера."

Сърцето на Азима биеше лудо. Имаше още надежда. Имаше начин да научи повече за пръстена. Но трябваше да бъде внимателна. Зардус все още наблюдаваше. И той можеше да е по-близо до истината, отколкото си мислеше.

"Благодаря ти, Селим," – каза тя. "Няма да те разочаровам."

"Надявам се, принцесо," – отвърна старецът. "Надявам се."

Когато Азима напусна библиотеката, тя се чувстваше едновременно развълнувана и уплашена. Имаше път напред, но беше пълен с опасности и неизвестности. Тя стисна пръстена в джоба си. Трябваше да бъде силна. Трябваше да бъде смела. Трябваше да защити кралството си.

И трябваше да разгадае загадката на основателите, преди Зардус да я разгадае пръв.

Глава 4: Загадките на основателите

Същата вечер, след като приемът приключи и гостите се разотидоха, Азима се промъкна обратно в библиотеката. Дворцовите стражи бяха свикнали да я виждат там по всяко време на денонощието, така че не предизвика подозрения. Но този път тя не отиваше да чете за удоволствие. Отиваше на лов за съкровища.

Трябваше да разгадае загадката на основателите. Селим ѝ беше казал, че уликите са скрити в книгите, в архитектурата, в историята на Ал-Захра. Трябваше да започне някъде.

Тя се отправи директно към главната зала, където се намираха историческите книги. Започна да преглежда заглавията, търсейки нещо, което да се откроява. „История на Ал-Захра“, „Животът на султаните“, „Войните на пясъка“… Нищо не ѝ говореше.

Тогава погледът ѝ попадна на една малка, незабележима книга, затисната между два по-големи тома. Беше с обикновена кожена подвързия, без заглавие. Тя я издърпа и я отвори. Вътре беше написано с калиграфски почерк: „Песните на Първите“.

Азима прелисти страниците. Книгата беше сборник от древни песни и поеми, приписвани на основателите на Ал-Захра. Повечето от тях бяха посветени на възхвала на султана, красотата на кралството или героизма на войните. Но някои бяха по-загадъчни.

Една песен, наречена "Загадката на оазиса", привлече вниманието ѝ:

*Където пясъците шепнат тайни древни,*

*И слънцето целува камъни в огнен плен,*

*Там, където лъвът бди над спящия град,*

*Е ключът, скрит в знанието богат.*

Азима прочете песента отново и отново. Какво означаваше? "Пясъците шептят тайни древни" – това можеше да се отнася до пустинята, която обграждаше Ал-Захра. "Слънцето целува камъни в огнен плен" – може би ставаше дума за някаква забележителна скала или планина. Но "лъвът, който бди над спящия град"? Какво беше това?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.