Андрей Тихомиров
När och varför uppstod människan?

Under de senaste 20 åren har medlemmar i det internationella konsortiet Zoonomia dechiffrerat genom från djur från olika familjer och jämfört dem med den mänskliga DNA-sekvensen. Biologer rapporterar att resultaten av många års forskning har gjort det möjligt för dem att bättre förstå i vilket skede av evolutionen förändringarna inträffade som gjorde människor ur människoapor. Vetenskapen har fastställt att den grundläggande skillnaden mellan människa och djur inträffade för ungefär en miljon år sedan i Sydafrika. Det baserades på mutationsprocesser som ledde till det faktum att i de områden som är associerade med utvecklingen av hjärnan i "zonen för accelererad mänsklig utveckling", omarrangerades proteinförpackningen av DNA. Dessa områden i hjärnan hos forntida mänskliga förfäder råkade av misstag ligga bredvid förstärkare – förstärkare av genaktivitet, vilket blev en vändpunkt i forntida människors historia. Men denna olycka var också en nödvändighet som uppstod, med all sannolikhet, med förändringen av mat som användes av gamla förfäder, det var användningen av mat tillagad i eld som fungerade som denna drivkraft.

Afrika är platsen där de första hominiderna dök upp – antropoida varelser. Fram till nu har vetenskapen utgått från det faktum att det fanns tre migrationsvågor från Afrika till det eurasiska rymden: för 2 miljoner år sedan var det Homo erectus, för en halv miljon år sedan – neandertalarens förfäder och för 50 tusen år sedan – våra förfäder, Homo sapiens. Det är nu möjligt att lägga till dem, åtminstone efter analys av ärftligt material, en fjärde våg. Det var med största sannolikhet Denisov-mannen (Homo altaensis). Under lång tid fanns det ingen konsensus bland forskare om exakt var på kontinenten en person dök upp, vare sig i Awash National Park i Etiopien, eller i Olduvai Gorge i Tanzania, eller i Sydafrika. Teorier har framförts om att de gamla förfäderna till människor inte förekom i en viss punkt i Afrika, utan uppstod i dess olika delar. Nu har forskare identifierat platsen för mänsklig bildning – Sydafrika.

I processen för mänsklig utveckling spelades en viktig roll av det faktum att mänskliga förfäder åt både vegetabilisk och animalisk mat, detta är den tidiga paleolitiska perioden. En sådan variation av mat hade en enorm inverkan på utvecklingen av hela organismen hos mänskliga förfäder och särskilt hjärnan. Fisket, som utvecklades från slutet av paleolitikum, förde också med sig ny föda till den forntida människan, innehållande ämnen som var viktiga för hennes utveckling. Men det viktigaste var att den forntida mannen behärskade elden och började laga mat på den: stek och baka kött, fisk, växter. Detta utfördes på kol, i het aska, på heta stenar, i gropar kantade med stenar. Dessa forntida former av matlagning bevarades under lång tid bland vissa folk i Australien och Oceanien. Djur, även de högre, är rädda för eld och undviker på alla möjliga sätt att mötas med den. Därför kan stekt och kokt mat endast ätas ibland som ett resultat av skräp eller genom att stjäla mat från en person.

Det är känt att en lång vistelse för en person eller ett djur på någon diet förändrar körtlarnas sekretoriska reaktion på matstimuli, vilket beror på en förändring i matcentrets funktionella tillstånd. Matcentret är bildandet av det centrala nervsystemet hos människor och högre djur som reglerar intaget av näringsämnen i kroppen och deras bearbetning i matsmältningskanalen. Konceptet med ett livsmedelscenter introducerades av I.P. Pavlov på grundval av sin teori om betingade reflexer. Matcentrets arbete, på grund av kroppens mättnadsgrad och matirriterande ämnen, gör att kroppen rör sig efter mat, äter och utsöndrar matsmältningsjuicer. Liksom andningscentret är matcentrets aktivitet periodisk och regleras av förändringar i blodets kemiska sammansättning, stimuli förknippade med matintag och medel som verkar på matsmältningskanalens interoreceptorer, vilket i sin tur påverkar hjärnan. Det så kallade "hungriga blodet", det vill säga blodet från en person eller ett djur några timmar efter att ha ätit, upphetsar matcentrets aktivitet, och "välmatat blod", tvärtom, försenar denna aktivitet. Matcentret består av separata grupper av celler som finns i olika delar av det centrala nervsystemet, inklusive hjärnbarken. Matcentret representeras främst av att uppfatta nervceller, det är under inflytande av andra nervcentra och påverkar självt deras aktivitet. Förändringen i matbasen hos forntida förfäder ledde gradvis till förändringar i matsmältnings-, nerv- och immunsystem och fungerade som en drivkraft för bildandet av II-signalsystemet.

Sedan urminnes tider har eld spelat en stor roll i människors liv. Dess användning av människan har blivit hörnstenen i bildandet av en civilisation som har sina rötter i den djupaste antiken. En grupp arkeologer ledda av Francesco Berna från Boston University i USA drog 2012 slutsatsen att människan först började använda eld för cirka 1 miljon år sedan. Forskare kom till denna slutsats efter att ha upptäckt spår av härdar i Vonderwerk-grottan i Sydafrika. Raw food höll tillbaka tillväxten av hjärnvolymen hos protomänniskors förfäder. Näringsbrist i rå vegetabilisk mat var huvudorsaken till små hjärnor hos tidiga mänskliga förfäder, vilket bekräftar eldens och "kulinariska konstens" nyckelroll i mänsklig evolution, säger antropologer i en artikel publicerad i Proceedings of the National Academy of Sciences också 2012

Forskare har upptäckt en grundläggande skillnad mellan människor och djur, vilket hände för ungefär en miljon år sedan. Under de senaste 20 åren har medlemmar i det internationella konsortiet Zoonomia dechiffrerat genomen från 241 djurarter från olika familjer och jämfört dem med den mänskliga DNA-sekvensen. Biologer rapporterar att resultaten av många års forskning har gjort det möjligt för dem att bättre förstå i vilket skede av evolutionen förändringarna inträffade som gjorde protomänniskor till människor. Termen "zoonomia" (Zoonomia), som projektet döptes efter, introducerades i vetenskapligt bruk av Erasmus Darwin (farfar till Charles Darwin, 1731-1802, engelsk läkare, naturforskare, uppfinnare och poet): han uttryckte en djärv idé för hans tid att att alla varmblodiga djur är släkt med varandra och hade en gemensam förfader i ett avlägset förflutet. Det tog forskare mer än två århundraden att bekräfta denna teori. I sitt kapitel om biogenes förutsåg Erasmus Darwin många av idéerna från Jean-Baptiste Lamarck, som var den första att utveckla en holistisk evolutionsteori.

I början av 2000-talet publicerades de fullständiga genomen av möss, människor, råttor och schimpanser, vilket visade sig vara mycket nära, men det fanns inte tillräckligt med data för studien. Så här föddes Zoonomia-projektet. Mer än 50 vetenskapliga organisationer från olika länder gav DNA-prover till sina deltagare. Resultaten av studien publicerades i form av 11 artiklar i temanumret av tidskriften Science. Uppgiften för deltagarna i Zoonomia-projektet var att identifiera de DNA-egenskaper som bestämmer artskillnader, och att ta reda på i vilket skede av evolutionens historia de fixerades på genetisk nivå. Studierna gällde endast representanter för placentagruppen, som dök upp på planeten under de senaste 100 miljoner åren, och som inte påverkade de mer gamla pungdjuren och äggstockarna. Jämförande genetik har gjort det möjligt för forskare att identifiera mer än tre miljoner element i mänskligt DNA, varav ungefär hälften tidigare var okända. Det visade sig att de spelar en avgörande roll för att kontrollera alla fysiologiska processer i kroppen, och påverkar var, när och hur mycket man ska producera proteiner. Det visade sig också att cirka 11 % av arvsmassan (de så kallade konserverade DNA-fragmenten) – cirka 4 500 regioner totalt – är identiska hos alla däggdjur, inklusive människor. De är nödvändiga för kroppens normala funktion, och genetiska förändringar i dem kan orsaka inte bara ärftliga sjukdomar utan också cancer.

Genetiker som studerade områden associerade med hjärnans utveckling ("zoner för accelererad mänsklig utveckling" eller HAR – Human Accelerated Regions) fann att både människor och primater har dem. Men för ungefär en miljon år sedan började skillnader uppstå – proteinförpackningen av DNA omarrangerades. "Zonerna för accelererad mänsklig utveckling" av de forntida mänskliga förfäderna dök av misstag upp bredvid förstärkare – förstärkare av genaktivitet, vilket blev en vändpunkt i historien om arten Homo sapiens. En förstärkare är en liten del av DNA som, efter att ha bindit transkriptionsfaktorer till den, stimulerar transkription från huvudpromotorerna för en gen eller grupp av gener. Förstärkare är inte nödvändigtvis lokaliserade i närheten av generna vars aktivitet de reglerar, och är inte ens nödvändigtvis lokaliserade på samma kromosom som dem.

Varje fenomen i världen bildas under påverkan av inte bara väsentliga, nödvändiga utan också slumpmässiga orsaker. Genom kategorin dialektik – nödvändighet och slump kan dessa fenomen förklaras. Nödvändighet och slump existerar inte utan varandra, de är en oskiljaktig dialektisk enhet. Samma samband, slumpmässigt i ett avseende, framstår som nödvändigt i ett annat avseende. Nödvändighet finns inte i en "ren form", den visar sig genom slumpen. I sin tur fungerar slumpen som en form av manifestation av nödvändighet och dess komplement; det ger fenomenet en viss originalitet, specificitet, unika egenskaper. Den forntida människan, andra levande organismer som tillhör en viss art, har gemensamma (specifika) drag som har uppstått under en långvarig utveckling och ärvs. Men dessa nödvändiga tecken finns alltid i en individuell form, eftersom en person och andra levande organismer skiljer sig från varandra i storlek, form, volym etc. Vissa av dessa initialt slumpmässiga egenskaper för en art av en given art fixeras under utvecklingen, ärvs och blir nödvändiga, och de av de nödvändiga egenskaperna som visar sig vara olämpliga i en annan situation försvinner och dyker upp i efterföljande generationer endast i formen av ett rudiment, det vill säga ett oavsiktligt drag. . Således förvandlas slumpen till nödvändighet, och vice versa, nödvändighet förvandlas till slump.

Miljarder nervceller i den mänskliga hjärnan skapar ständigt biljoner och biljoner nya kopplingar, naturligtvis, detta sker strikt individuellt. Under mänskligt liv lagras all information som kommer in i hjärnan där (som på en hårddisk – en datorhårddisk, likheten mellan hjärnan och en dators hårddisk ligger i det faktum att information i hjärnan överförs via nervsystemet, som är ett nätverk av flera biljoner nervceller (neuroner) som i en dator genom elektroniska omkopplare som bara har två betydelser – bitar (dubbla tal) och endast utför en åtgärd – addition, vilket också observeras i fynden av artefakter av en forntida man som bara kunde lägga till, såväl som små barn som lade till från tändstickor, numret på något eller någon, en dators BIOS – obetingade (medfödda) reflexer och programmen som senare installerades på hårddisken på en dator – förvärvade reflexer eller någon form av "själ" hos en person), men i de flesta fall visar det sig vara outtagna. Med en organisk förändring i hjärnan (trauma, infektion etc.) etableras helt andra tidigare okarakteristiska neurala kopplingar och olika fenomenala förmågor kan uppstå (förmågan att rita, memorera, versifiera etc.), men individuellt, eftersom varje person har sina egna neurokopplingar. Det ospecifika aktiverande systemet i hjärnan ökar avsevärt med psyko-emotionell stress, det vill säga ett förändrat tillstånd. Det finns ett kraftigt hopp i utvecklingen av den mänskliga hjärnan (den mänskliga hjärnan ökar).

De levande primaterna närmast människor är underfamiljen Homininae:

släkte av gorilla (Gorilla): västlig gorilla (Gorilla gorilla) och östlig gorilla (Gorilla beringei);

schimpanssläkte (Pan): vanlig schimpans (Pan troglodytes) och pygméschimpans (Pan paniscus), eller bonobos.

Den äldsta av släktet Homo är Homo habilis, eller en skicklig man, vars första representanter dök upp på jorden för cirka 2,8 miljoner år sedan i Afrika. Fram till den tiden fanns troligen bara Australopithecus också i Afrika.

För cirka 2,5 miljoner år sedan skedde en splittring i evolutionen av hominider, som ett resultat av att massiva australopithecines (en återvändsgränd av evolutionen) och släktet Homo separerades. Förutom fynden från Olduvai-ravinen, den så kallade Rudolf-mannen, Homo rudolfensis, vars skalle hittades i Kenya 1972 i området kring Rudolfsjön (nuvarande Turkanasjön), samt fynd från Etiopien och söder. Afrika, klassificeras också som Homo habilis. Antiken för dessa arter är från 2,4 till 1,9 miljoner år. Det antas att dessa första människor var skaparna av verktygen för den äldsta Olduvai (sten) kulturen på jorden. Det finns fynd som inte har hittat en taxonomisk definition och en del av forskarna tillhör Homo habilis, och den andra delen till de grupper av arkantroper (de äldsta människorna) som ersatte Homo habilis för cirka 1,6-1,5 miljoner år sedan. Gruppen arkantroper omfattar två huvudarter. Detta är en art av asiatiska forntida människor, Homo erectus, och dess afrikanska version, en arbetande man (Homo ergaster). Den klassiska representanten för paleoantroper (forntida människor) är neandertalaren, eller neandertalmannen, Homo neanderthalensis. Nyligen har en annan art identifierats – Heidelbergmannen, Homo heidelbergensis, senare än de äldsta människorna Homo erectus och Homo ergaster. Vissa forskare hänvisar till det som en paleoantrop. Homo neanderthalensis är förknippad med de Acheulean och Mousterian stenkulturerna.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.