Kortárs sci-fi gyűjtemény
Perm, 2023
Vlagyimir Frolov

© Vlagyimir Frolov, 2023

ISBN 978-5-0059-7172-2

Created with Ridero smart publishing system

FOGFÁJÁS

A fogfájás több órán át kísértette Kharin repülőmérnököt, és egyszerre két foga is fájt. Elmehetett volna orvoshoz a Vasziljev állomáson, de már késő volt, és egyszerűen nem akarta elterelni az orvos figyelmét egy ilyen alkalmatlan órában. Aztán eszébe jutott az orosz stílusú tanulmányai és a bukfencek rendszere a csupasz padlón, szőnyeg nélkül. A bukfencek gyengítették az agykéreg jeleinek működését, és aktiválták az agy régebbi belső struktúráit. Sőt, a véráramlás javult az egész pszichobiomechanikai rendszerben “MAN”. Leküzdve a fájdalmat, Kharin lecsúszott a kanapéról, moszkvai idő szerint 23—00 óra volt. Az űrhajó őrzéstől és kísérletektől mentes tagjai ilyenkor pihentek. A bukfencek technikájának megszilárdításához körülbelül háromezer alkalommal, három hónapig kellett végrehajtani őket. Ezután a szaltó technikára a test természetes dologként emlékszik vissza. Meg kell jegyezni, hogy az orosz önvédelmi rendszerben a bukfenc nem az a tornaszaltó, amelyet a testnevelés órákon tanítanak nekünk. A kemény padlóval való érintkezéskor a hát lágyrészei kicserélődnek, a kemény láncszemek pedig a karok, a vállak gördülni látszanak. A bukfenc, ha nyomot hagyott az emberi testen, a jobb kéz ujjbegyéből indul ki, majd az alkar gördül, és a váll némi tehetetlenség hatására belefér a kemény padlóba. Ezután, mint egy gyerekhintán, a “nyom” átlósan a jobb válltól a gerincen át, a lágyrészek mentén a comb bal oldalára megy. Felfelé emelkedve az “ember” láncszemek rendszere a mozgás irányába fordul a főétel felé. Ez megismétlődik a fordított mozgásban előre. Ily módon egy személy két szaltót a vállán megy a kiinduló helyzetbe. Az órák elején Kharin hányingert érzett – érintette a kisagy fejletlensége, de ez hamarosan elmúlt, ahogy az egy képzett személlyel történik.

Miután csak 4 bukfencet hajtott végre a “nem tudok” révén, a biomérnök a fogfájás csökkenését észlelte – ahogy az várható volt, az agy aktiválta a belső, mély részét, és a vér kiáramlása hozzájárult a fogfájás megszüntetéséhez. Miután további nyolc bukfencet hajtott végre kabinja padlóján, Kharin örömmel vette tudomásul a fogfájás eltűnését. Ez így ment egész éjszaka: amint fájni kezdtek a fogai, Kharin lecsúszott a kanapéról és bukfencet csavart, emellett napi nyilvántartást vezetett az elvégzett gyakorlatok mennyiségéről. Az előírt bukfencek körülbelül fele már elmúlt. Ezt követően felidézte, hogyan tanították meg neki ezeket az orosz bukfenceket – ez három gyakorlat fúziója – “A karok csavarása a vállövben” plusz “a la nyírfa” plusz “görbe lépés” … a karok csavarása a legegyszerűbb dolog – fel kellett állnia, és oldalt állva szét kellett tárnia a karjait, mintha a mutatóujjain keresztül egy kifeszített kábelre lógna. A vállnál csavarva és a fejet egyik vagy másik oldalra döntve csavarja el a vállövet. Aztán eszébe jutott a második gyakorlat – amikor még repülőiskolai kadét volt, lefeküdtek az aszfaltra, és lábukat felemelve gurultak egyik oldalról a másikra, mint egy inga vagy egy gyerekhinta. Itt fontos volt a csípő és a hát lágyrészeinek pótlása. Ügyeljen arra, hogy a járdán lévő éles kavicsok ne sértsék meg a gerincoszlopot. Nos, a harmadik gyakorlatot – a “görbe lépést” – a padlón vagy bármilyen kemény felületen ülve végezték. Tehát a lábat görbe csigaként meghajlítva egyik lábról a másikra helyezzük át a súlypontot, amit szintén befelé hajlítunk.

Ez a gyakorlat némi rugalmasságot igényelt a térdízületekben, és “görbe lépésnek” nevezték. Megjegyzendő, hogy a feladat kitűzésének sémája alapján (HELYZET -> PROBLÉMA -> CÉL-> FELADAT-> MEGOLDÁS) Kharin elvégezte a megfelelő módosításokat, és oktató nélkül tanulhatott. Meg kell jegyezni, hogy maga a szaltó a negyvenkilenc számjegyű ősi szláv ábécé egy bizonyos betűjének felelt meg, de Vlagyimir Kharin melyik betűje még mindig rejtély volt. Már reggel volt, amikor Kharin legyőzte ezt a két fájó fogat, és szundikált. És akkor az ébren félig, félig álmosan, agyával egy lila szivárványmezőt látott kijönni a mellkasából. Ez volt az ő terepe – biomező. Ragyogás hallatszott a kezekből. Először figyelt meg ilyen képet – az agy terhelése érintette, az agy mintha látná a test bőrét.

Felébredve felírta érzéseit a naplójába, és jelentéssel sietett a hajó parancsnokához, Arthur Stolz professzorhoz. Miután mindemellett Dr. Zaicevához fordult, a biomező felfedezéséről és víziójáról beszélt úgy, hogy valamilyen megváltozott tudatállapotba került. Dr. Victoria Zaiceva gondosan megvizsgálta az ínyt, és gyulladást talált, szájöblítést írt elő gyógyszeres kezeléssel. Aztán figyelmesen végignézett egy sor bukfencet, és eszébe jutott a gyerekkorában bemutatott film – ennek a bukfencezőnek Volhov gyökerei voltak. “De nem varázslók, nem mágusok vagyunk, hanem tudósok, ezért mindenre van magyarázat, logikai, tudományos és vallásteológiai szempontból egyaránt. Mivel mi, mint Isten teremtésének csúcsa, megvan Istennek minden terve az állatokkal, alkotásokkal bennünk… olyanok vagyunk, mint Isten… talán az agy mélyebb részei érintettek, és az ember már kifejlődötten néz mindent körülötte. képességek, átmenetileg alvó. Ezzel Victoria befejezte az ellenőrzést, és megköszönve Kharinnak ezt a fontos felfedezést, naplójába írt egy tudományos kísérletről, de már a Földön, az agytomográfiás laboratóriumban…

METEOR ESŐ

Jurjev repülőmérnök felébredt a sziréna hangjára – meteoráramra figyelmeztetett. Aztán az érzékelők áramkimaradást mutattak – minden valószínűség szerint a szokásos napelemek hibásodtak meg. Jurjev elgondolkodott – nem volt több napeleme raktáron. De! De még mindig voltak működőképes szovjet P-214 tranzisztorok, germánium kristályokkal. A raktárban 500 darab volt, az egyiket kiszedve fémfűrésszel óvatosan lefűrészelte a tranzisztor fedelét és a nyitott p – n – p csomópontot az ablakhoz hozta. A Nap fényárama gerjesztette az áramot ennek a tranzisztornak a germániumkristályában. Jurjev a voltmérő szondákat a bázishoz és az emitterhez vitte – Hurrá! kicsi volt a feszültség, csak 0,3 volt, de ott volt! Nyolc órát töltött azzal, hogy 50 tranzisztort szerelt fel egy 17 x 17 centiméteres táblára, és felvitte őket az állomás napos oldalára – és az eredmény 1,3 V feszültség kicsi, kis áram mellett. A megoldást azonnal kidolgozták – a meteoritokkal átlyukasztott napelemeket az 1970-es modell házi készítésű P-214 tranzisztorjaira cserélték. Minden működött, és a házi készítésű napelemek elkezdték felhalmozni az energiát, hogy feltöltsék az állomás akkumulátorait, hogy a Földdel, a Mission Control Centerrel együtt levegőbe kerülhessenek!!!

ANGYALOK LÁTÁSA

Kharin beszámolójának meghallgatása után felvidult a kutatóexpedíció professzora, aki egyben az Arthur Stolz Pegazus hajó parancsnoka is. Hú, a Szovjetunióban 1970-ben kiadott P-214 tranzisztorok itt is jól jöttek 2028-ban! Körülbelül 60 év telt el – milyen erős volt a tudományos gondolkodás állománya a Szovjetunióban! Stoltz professzor valamivel több mint ötven volt, és még mindig megtalálta a szovjet tudósok iskoláját, akik nem szokványos módon tanítottak gondolkodni, feltalálni, de mindezt a logika határain belül! Igen, voltak idők, a felfedezések ideje volt, amikor az egész emberiség találmányainak 70 százaléka a huszadik század hetvenes éveire esett. Leült a munkaasztalhoz, és elkezdte kitölteni a naplót, az áramtartalék lehetővé tette számára, hogy vészlámpákkal dolgozzon, és három nap múlva készen kell lennie Kharin napelemének – minden fáradság ellenére ez volt az utolsó remény! Kitöltötte a naplót, gondolkodott, töprengett és kinézett az ablakon – a hajó elhagyta a Föld árnyékát, oldalait a Nap felé téve.

Aztán meglátott egy embercsoportot – halkan énekeltek, és transzparensekkel haladtak párhuzamosan. Igen, igen, térben, párhuzamos tanfolyamon. Napsütéses hajnalban hihetetlennek tűnt a kép! Alaposan megnézte, és látta az emberek szárnyait – hét volt belőlük. – Igen, ezek angyalok! – kiáltott fel Arthur, és sietett mindent lefilmezni egy videokamerával, miközben hívta a kollégáit. A hajó teljes legénysége angyalokat látott. Március közepe volt a földi idő, a nagyböjt ideje, és mindenki együtt, örvendezve a látottaknak, elkezdett énekelni az Istent dicsérő énekeket. Persze a hajón nem mindenki volt keresztény, de egy kis tudóscsoport, megcsontosodott ateisták hirtelen elkezdett rögtönzött eszközökből kereszteket készíteni és a nyakukba akasztani. Az angyalok látomása körülbelül öt percig tartott, és mindent lefilmeztek, még az énekeiket is filmre vették. Így a hajó földi pályán való tartózkodásának hónapja a végéhez közeledett. Sok kísérlet várt ránk, de ez a nagyon “kozmikus” a Teremtő akaratából örökre az emberek emlékezetében maradt!

A GONDOLATOK SZAGÁNAK EDZÉSE.

Amikor Arthur Stolz professzor még diák volt, szívesen játszottak diákként a következő játékkal. A buszon az arcuk, a ruhájuk, a viselkedésük, a beszédmódjuk és sok egyéb jelük alapján felvették az emberek hivatását. Könnyű volt megkülönböztetni a nyugdíjasokat mondjuk a diákoktól, de nagyon nehéz volt megkülönböztetni az orvost a tanártól – elvégre mindketten tudásmunkások, csak akkor, ha beszélsz velük, amit tiltottak az egyetemi szabályok. játszma, meccs. A buszon a diákok, és néhányan voltak legfeljebb 3-4-en, jegyeztek, és a megfelelő megállóban leszállva jegyzeteket váltottak. Sok volt a hasonlóság. A legtöbb gyufával rendelkezőt pedig azt tekintették győztesnek.

Például a katonaság és a rendőrök könnyen kitalálhatók – a spiritualitás lenyomata szigorú merev arcukon önmagáról beszélt. Telt-múlt az idő, és a fizikus hallgatók jövő generációja továbbadta ezt a játékot más diákoknak. A 2000-es években számítógépet, nevezetesen mesterséges intelligenciát kapcsoltak a játékhoz. Megjelenésben, járásban, mesterséges intelligencia huligánokat és terroristákat keresett az utasforgalom között. A találgatások aránya elérte a 80 százalékot, és ez nagy százalék. De leginkább a számítógép és az ember szimbiózisában sejtették. A férfi azt látta, amit a gép nem lát – ez a spiritualitás lenyomata az ember arcán. Ezt imagyakorlattal, az ortodox egyházban való istentiszteletre járással, az egyház szentségeinek megtartásával érték el. És most, az ötödik, utolsó tanulmányi évfolyamon a hallgatók már – ahogy mondani szokták – a metró összes utasát, buszát, útitársát az autóban érezték… Érdemes megjegyezni, hogy a lelkileg legfejlettebb hallgatók azt használták, Az ember belső érzéki világába való behatolásnak nevezik a szerzetesek, hivatásos katonaság, bírák információinak “felismerésének” ilyen módon történő behatolását.

De a világ fejlődött, a számítástechnika fejlődése gyors és gyors volt. 2010-ben már vezetékek nélkül, a kezelő gondolatának feszültségével vezérelték a számítógépet. Bár ezek a kísérletek nem mindegyike volt nyilvános, mégis igen. És akkor felmerült a fő kérdés – képes-e egy nagy teljesítményű számítógép olvasni az emberek gondolatait, például buszon utazva? Lehet, hogy kiderült, de akkoriban ez egy nehézkes technika volt, de már 2025-ben ez a technika egy doboz cigaretta méretűre csökkent. Természetesen, ahogy korábban, a személyazonosításban is remek eredményt adott az ember és a számítógép, vagy inkább az ember és a mesterséges intelligencia szimbiózisa. És itt elérkeztünk a Pegazuson végzett kutatócsoport fő tudományos kísérletéhez. Ez a lényeg. A buszon egy számítógéppel rendelkező személynek, még a legkisebbnek is, az ellenőrzött személy közelében kell lennie. Mi van, ha terrorista? Felmerült tehát az ötlet, hogy “érezzek”, távolról olvassuk az emberek mentális képét – például az űrből.

Egy ultra-nagy frekvenciájú hullámot tápláltak át egy erős sugárnyalábban, a Földön ez a sugár a beállításoktól függően öt-fél méter átmérőjű sugarat foglalt el. Az operátor műholdon keresztül szondázta meg az emberek tömegét, hogy negatív, agresszív gondolatokkal rendelkező embereket keressen. És miután azonosították őket, összekapcsolták az operatív-keresési intézkedések teljes komplexumát. Ebben a kísérletben volt az érem másik oldala is – az energia távolról történő átadása egy megsérült személynek, például egy beteg embernek, aki az úton sétál. Egy bizonyos frekvenciát egy műholdból származó sugár sugárzott az űrből, természetesen senki sem hallotta, majd ez szabta meg az emberi agy munkájának ütemét, és szükség esetén minden szükséges tulajdonságot eltávolíthatott egy sebesült harcosból. De ez a kísérlet katonai oldala. Minden elméleti számítás a 21. század húszas éveiben történt, és az év már 2028 volt. Tehát minden, mind a hajó technikai felszereltsége, mind a kutatók tudományos színvonala a célnak megfelelt. A csapat összetétele nemzetközi volt, Vaszilij Kharin például orosz, Permből, 42 éves volt, és ez volt a második űrexpedíciója. Repülőmérnökként és részmunkaidős biológusként dolgozott, szinte mindent tudott a hajóról és a férfiról. “Pszichobiomechanikai rendszer – ember” – ahogy ő szerette mondani.

A hajó parancsnoka, Arthur Stolz professzor Németországból származott, és szerepe inkább az volt, hogy összehozza a legénység tagjait és vezesse a projektet. Ő is főállású pszichológus volt, az egyik svájci kolostorban képezték ki.

Az expedíció orvosa, Svetlana Moiseevna Izraelből származott, erőssége az agy, a vér összetétele, az agy és az ember biohullámai.

A “Vagrius” intellektuális rendszer eredetileg az Egyesült Államokból származott – a chipek minimalizálása ebben az országban a huszadik század 90-es éveiben jött ki a csúcsra. A mesterséges intelligencia önállóan tanult mind a programmódban, mind az erudíció területén – a sakkjátékban nem volt párja a Földön. Például baleset esetén önállóan, emberi beavatkozás nélkül partra tudta tenni a hajót.

Természetesen az expedíció más tagjai is voltak, robotok és még sok más, amiről alább írunk.

Tehát minden készen állt a kísérletre mind a távolsági energiaátvitel, mind a mentális képek pályától távoli olvasásakor. A helyszínen önkéntesek egy csoportja is másfajta internalista természetű volt. Minden készen állt. Ám ebből a napelemes balesetből egy kis baki lett – már repült egy rakományjavító hajó a Földről, de egyelőre mindenki pihent, és a huszadik évek hetvenes éveinek tetején lefűrészelt germánium tranzisztorokból házilag készített napelemet használt. század.

BIOROBOT A KOLOSTORBAN

Miután megműtötték a kezét, és új alkar került a Biomax 21-re a medvével vívott harcban elvesztett régi helyére, az orvosok tanácsa úgy dönt, hogy egy kolostorba küldi, amely 30 kilométerre van a tudományos várostól. Ott a szövetek meggyógyulnak, a súly normalizálódik, és az életről szóló gondolatok megnyugszanak. Borisz Boriszovics Aleikin, emberi életének 21-én így hívták a Biomaxot, egyetértett. Ő, egykori katona, már a biorobot második életét élte, és belülről akarta látni a gyülekezeti életet.

A Sparrows falu közelében lévő Vorobiev kolostor kicsi volt. 20 tehén borjakkal, 2 traktor és 30—35 testvér. Csak 3 szerzetes volt – maga az apát, Fülöp atya, segédszerzetese, Andrei és Szergiusz szerzetes, aki még fiú volt a templomban, és szerzetesi rangra nőtt. A testvérek, az úgynevezett munkások többnyire egykori alkoholisták voltak, akik a sors akaratából veszítették el otthonukat és munkahelyüket. Volt egy csoport kábítószer-függő is, olyanok, akik kiszolgálták az időt, és a gonosz hálóját szőtték itt a kolostorban.

Boris Borisych rendszeres busszal érkezett a helyre, miután 2 kilométert gyalogolt a kolostorig, és meglátta a templomot. Minden, mint a légifelvétel térképén – a távolban a háromemeletes ház, ahol a testvérek laktak, a pajta mellett… A kert és a fürdőház a távolban látszott. Az ikonboltba bemenve meglátta ott Andrej szerzetest, aki korábban az Elektronikai Kutatóintézet kutatója volt. “És miért hagyta el két éve kutatóintézetünket? Mi késztette erre – a kolostori csend?

Csend volt a Templomban, Andrey papírokat váltott, és Boris (ő is egy Biomax 21. biorobot) halkan megkérdezte: “Ezt szeretném itt… kezelni a karomat a műtét után és rendbe tenni az idegeimet, hol lehet. hagyja a dolgokat, és általában hová tegyem most?” – Ó, igen, tegnap telefonált – mondta Andrej szerzetes. – Hagyja rám az útlevelét és a mobiltelefonját, valamint a készpénzt – itt nem lesz szüksége rájuk, és kövessen. Borisz elhagyta útlevelét, mobiltelefonját, bár egy második mobiltelefont is beépítettek a testébe, valamint egy rádióadót egy műholdas telefonnal. A Központtal bármikor kapcsolatba lehetett lépni, bármilyen munkavégzés közben és akár másokkal is beszélgetni.

– Tarthatok magamnál zseblámpát? – kérdezte Boris, a zseblámpa egy álcázott akkumulátor volt, bedugták a hálózatba és feltöltötték, majd a töltést átvitték a biorobot intelligens rendszerére. Mivel a biorobot agya és szíve emberi volt, minden más pedig, beleértve az izmokat, a belső szerveket és a csontvázat is, mesterséges, mindehhez két-három naponta egyszeri energiatöltésre volt szükség. Ételből Borisz mindent meg tudott enni, de sokáig étel nélkül is maradhatott. Sokkal hosszabb, mint az átlagember. Sokáig csak egy búzát tudott enni – az egy műgyomorban tápanyaggá bomlott.

“Nagyon szigorú kolostorunk van, de mivel tűző és egyben éjjeliőr leszel, lehetsz magaddal egy zseblámpát” – mondta Andrej szerzetes, bezárta az ikonboltot, és elvitte Borist a testvéri házba.

Borisnak egy nagy, hat személyes szobát mutattak be, az ágyak két szinten voltak a falak körül. A pincében is mutattak egy tüzelőt, nem kellett fűteni, tartalékba kellett hozni egy kis tűzifát és széndarabokat, rendet tenni, megjavítani a megereszkedett villanyvezetékeket, kifeszíteni a kolostor belső telefonjának kábelét és szerelni. ott egy régi stílusú telefon. Amit Borisz Boriszovics csinált.

Étkezés közben Borisz körülnézett, és mesterséges intelligenciája emlékére feljegyezte az összes testvért – a tegnapi alkoholisták és drogosok szépen fel voltak öltözve, arcukon pír volt. Mindenki ébren volt és éber. Csak egy közülük – Dmitrij, amint Borisz később megtudta a nevét és vezetéknevét a Belügyminisztérium adatbázisából, összehasonlítva az arcáról készült fényképet, komor volt. Dmitrijnek elment az esze, ő, a szervezett bűnözői csoport vezetője fészket rakott itt. Ma este egy adag heroint kellett volna vinnie a kolostorba, hogy később Európába szállítsák. És akkor ez az új. Tüzelőnek és őrnek nevezték ki. “Bármilyen biorobot volt a zsaruktól” – gondolta Dmitrij. Évekig tartó bebörtönzése és hosszas “sétálása” a zónába nem hagyta cserben. “Ma este Fülöp rektor atya saját dolgára elutazik a városba, az egyházmegyébe. Andrei szerzetes alszik, Szergiusz szerzetes pedig az egész világért imádkozik éjszakánként a Templomban. De ez a fájó kezű ember nem szerepelt benne. a terveimben. Lesz egy nap, lesz kaja” – gondolta Dmitrij, és teázni kezdett.

Borisz közben elment a könyvtárba, vett néhány könyvet. Ott volt Theophan a Remete a “Láthatatlan szidással”, és John of the Ladder és még sok más. Az alagsorban volt egy deszkából összerakott bakágy, ahová Borisz egy köteg könyvet hajtogatott. A műtött kar fájt, a varratokat még nem távolították el a bioszövetből. A testérzékelők szerint minden normális volt, 48 órán keresztül töltődött. Pedig aludt volna pár órát, hogy ne aludjon éjjel, hanem olvasson és körbejárja a kolostort.

Sötétedett… Borisnak sikerült pár órát aludnia a cellájában – senki sem zavarta, mindenki engedelmeskedik. Ideje volt a templomba menni a kötelező közös esti imára és a testvéri uralomra. Amit meg is tett.

Borisz egy kicsit mindenki előtt állt, egyenletesen keresztbe vetette magát, ahogy az egy keresztényhez illik, de kívülről magán tartotta a szemét. mintha a testvérei szemével látta volna magát. Nem adott ki magából egy biorobotot – evett, aludt és imádkozott, mint egy ember. Tudta, hogy a Felsőbb Elme biztosan létezik, de dogmatikusan emberi lényként még mindig kevés hittel volt, nem érezte minden második létezését a Földön. Az iránta való aggodalma.

Az esti szabály véget ért, a testvérek körbe álltak, és végighaladva bocsánatot kértek egymástól. Miután elhagyta a Templomot, Boris megkönnyebbült a gondolkodásban. Hosszú idő óta ez volt az első alkalom. A biorobot intellektuális rendszere a közös testvéri ima pillanatában rögzítette az agy intenzív munkáját, és most egy kis pihenőt kapott az agy, ami valamiféle örömteli eufóriaként szolgált. Nem a kegyelem, az az ismeretlen érzés volt, amiért Biomax 21. a kolostorba került.

A kazánházhoz érve összehasonlította a műholdról készült légifelvételt a kolostor körüli mozgásának térképével. A Központtal való első kommunikációs ülés időpontja hajnali 2 óra. Szükség volt a kolostor összes épületének további megvilágítására a Cosmos 976 műholdról a rejtett helyiségek számára. Lehetséges, hogy itt, a Vorobiev-kolostorban csatornát hoztak létre Európa kábítószer-ellátására. Nos, Borisz Boriszovics, azaz a Biomax 21 biorobot nem hitt abban, hogy egy visszaeső tolvaj véletlenül megjelent a kolostor területén. A Belügyminisztérium szerint az 1970-ben született Zhuk Dmitry Lvovich volt. A Belügyminisztérium rendes munkatársai megkerülték ezt a kolostort – a hely távol van a várostól, csendes, és ki ad engedélyt a kolostor területén végzett műveleti-kutatási tevékenységekre. Igen, és az erő nem volt elég. Valamiféle zsarunak kellett lenni ahhoz, hogy beszivároghasson a kolostorba, ahol saját őrség van, egyfajta állam az államban.

Sötétedett … 3 óra volt hátra a kommunikációig. és Borisz tanulmányozni kezdte a szerzetesi munkákat. És itt van, amit olvasott. Kiderült, hogy a kegyelem vonzása érdekében a görög szerzetesek mindig félig suttogva ismételgetik: “Jézus Krisztus… Jézus Krisztus”. Tehát mindig a munkahelyen, amikor elmennek valahova. Ez a Jézus-ima része volt, egy ajándék, amely az ókorban keletkezett. A Jézus-ima ajándékának birtokában az ember átalakult, Istenhez hasonlóvá vált, ajándékokat szerzett. Így hát a biorobot félig suttogva, halkan, szünetekkel beszélni kezdett: “Jézus Krisztus… Jézus Krisztus.” így eltelt 2,5 óra.

Mindenki aludt, csak az ügyeletes kutyák feküdtek lustán a testvérház ajtajában. Borisz elhagyta a stoker pincéjét, de ekkor egy ismeretlen erő megállította. Egy férfi ment el mellette. A férfi nem vette észre Borist – ha kicsit korábban vagy később ment volna ki, látták volna egymást. A biorobot bekapcsolta az infravörös sugárzást, és meglátott egy parkoló dzsipet a bokrok közelében. A dzsipből egy köteget osztottak ki, és az lassan és hangtalanul elhajtott. A férfi olyan csendesen fogadta a fehér köteget, mint egy árnyék, elment Boris mellett, aki a stoker pincéjében állt. Közben Boris csatlakoztatta az elektronikus orrot – “Heroin! Csúcsminőség!” – ez volt a csomagban.

Azonnal megszületett az elhatározás – anélkül, hogy az éterbe adásba került volna, amit le lehet csapni, hogy megszökjünk a kolostorból. És azonnal fuss. A csillagok szerint tájékozódva Borisz elhagyta a kolostort – mintegy 25 kilométerrel előtte terepen, reggel még mindig kapcsolatba lép a Központtal. De már messze lesz a kolostortól.

Végigment egy országúton, és félig suttogva ismételgette: “Jézus Krisztus… Jézus Krisztus…” Aztán balra volt egy kis mocsár. A biorobot összes érzékelője normálisan működött. És akkor tisztán hallotta a liliomok felől: “Milyen boldog ember sétál el mellettünk… Milyen boldog! Maga Isten segített rajta!” és Borisz tisztán érezte azt a leírhatatlan, leírhatatlan állapotot, amit kegyelemnek neveznek!

BEAST EMBEREK

A Biorobot Biomax 21 öt napig félig ájult állapotban feküdt a kövek eltömődése alatt. Pontosabban a vadállatok által okozott sérülések miatt nem tudta megállapítani. Ez a háború már két éve tart, változó sikerekkel a hadviselő felek számára. A Biomax bal karja félig leszakadt, biodrótokon-vénákon lógott és olaj szivárgott belőle, a kézszorításért felelős kismotorok tovább spontán be- és kikapcsoltak, áramot fogyasztva.

A táplálkozási rendszert a bioszisztémában terminátorként állítottuk be. Ez még csak nem is gazdaságos “extrém”, vagy vészhelyzetnek is hívják, ez az a mód, amelyben a szerkezet mobilitása korlátozott – a biorobot élettartama közel van a halálhoz, és ennek az üzemmódnak a feladata a memóriakártyák támogatása a különleges erők mentőcsapatának megérkezéséig a bázisról. A lázadók – vadállatok nagyon ravaszul viselkedtek, ügyesen álcázták magukat az állatvilágban, könnyen képezték magukat, majd csoportokba verődtek, majd egyedül cselekedtek. A Beastmeneket olyan tudósok támogatták, akik a bűnözés, nevezetesen a drogbárók soraiban léptek be a tudományos pályára. Egy ilyen csoporton, a Kharatron készülék sugaraiból származó mutáció termékén bukkant rá a Biomax 21st, miközben a Krasnovishersky rezervátum területén járőrözött.

Első pillantásra közönséges medvék voltak – egy nőstény medve két kölykével. A Biomax 21 az utasításokat követve lőtávolságon belülre került, de amint felhúzta az altatót, a medve meglendítette az ingát. Igen, igen, a hadsereg kémelhárító iskolájának ugyanaz az inga… jobbra mozdult, balra ment, és azonnal megközelítette körülbelül öt métert. A biorobot összezavarodott. – Úgy, hogy a medvék lengetik az ingát? majd elhúzódó fájdalom jelent meg a biorobot mellkasának bal oldalán, a szenzorok lepton lebontást rögzítettek! A vadállatok csak viszonylag nemrég sajátították el az érintés nélküli bűvésziskolákat. A biorobot roncsként omlott össze. A medve tehetetlenségtől jobbra, majd balra lendült, és máris ugrásszerűen lerövidítette a távolságot, ahogy csak az állatok teszik gyorsan, és szorosan belemélyedtek a bal könyökízületbe.

A non-contact használata nem maradt észrevétlen a medve esetében sem, – minden energia éles transzcendentális felszabadítása, a biorobot szívterületére összpontosítva (és ennek a biorobot-sorozatnak emberi szíve és agya van, és a csontok és az izomszövetek összekeverednek az emberrel, valamint a titán, és a perfluorán komponens alapú organopod műanyag) oda vezetett, hogy a medve Alice összeesett, mintha leütötték volna. Ez mindig megtörténik érintés nélküli használat esetén – körülbelül 2 napba telt, amíg a menhelyen helyreáll. – Őrnagy elvtárs, őrnagy elvtárs – rohantak hozzá a medvekölykök, Zosima és Ephraim őrmester —, mi van veled? – Ez a tábor félelmetes egy barlangban a Farkaskövön, töltse fel a bejáratot kövekkel, hadd száradjon meg. Számítása szerint az akkumulátor töltöttségének termikus üzemmódban egy hónapos munkára elegendőnek kell lennie, majd a memória- és tudatmodulok kihúzása után újra lehet programozni a Biomax-21-et. Már átment, már feltörték ezt a biorobot-sorozatot. Nos, és akkor vagy egy biorobot-shahid, vagy titkos beszivárgás az emberek környezetébe – “visszatérés” a társadalomba, ha a legenda megengedi. Az őrmesterek pont ezt tették – behúzták a Biomaxot egy barlangba (ősi emberi hely volt), és kövekkel elzárták a bejáratot. De! Nem öntötték el vízzel ezt a félholttestet! Félek az összes rendszer végleges rövidzárlatától…

Így hát Biomax a sötétben feküdt, és gondolkodni kezdett, az ellenség helyébe helyezve magát: “Ha nem pusztították el, akkor újraprogramozzák, később nem fogsz emlékezni magadra. Már keresnek engem.. Tehát mártírt csinálnak belőlük.” Megpróbált felvenni a kapcsolatot, de a rádiójel elnyelődött, antenna kellett, legalább egy kicsi, és a jel rövid volt, de erős – az akkumulátor töltődik! És akkor a hibrid elme (az embernek és az intelligens gépnek is feltűnt!) 1) levágta a bal kezét, még mindig nincs rá szükség. És a részletek a kéz használható! 2) gyűjtse össze az összes vezetéket – az antenna áramkör készen áll! 3) víz szivárgott ki a barlang tetejéről, és hígtrágyaként halmozódott fel a sarokban. – Ott áss! – ásott egy lyukat a jobb kezével vagy húsz centis. most már két szabálytalan alakú lemeze volt – az egyik a kéz külső fémezett rétege, a másik pedig kis rézszőrökkel ellátott vaszkuláris – őket függőlegesen eltemette huzalokkal, körülbelül 25 cm-es távolságot hagyva közöttük. A nedvesség beszivárgott ebbe a rögtönzött akkumulátorgödörbe. felülről. Két “lemez”, acél és réz, egy kéz maradványaiból, függőlegesen a földbe temetve, potenciálkülönbséget adott! csak 1,5 volt, de az is elég volt. A számítás a következő volt – a vadállatok tudták, hogy mennyi az idő, amíg az akkumulátorok teljesen lemerülnek – körülbelül harminc nap, plusz-mínusz egy nap. Ezt követően gyere és vedd fel a készet. A 29—30. napon csapatba gyűlnek a barlang körül, és elkezdenek körözni, előre meggondolva, hogy van-e csapda a vadállatoktól. “Tehát – indokolta a Biomax 21. – szükséghullámra kell adásba lépni, az eszméletvesztésemtől számított kb. 27. napon. Csak az SOS van adásban! 27 nap 24 órában 648 óra, erre az időre fel fogom tölteni az akkukat a szükséges szintre! A test (az emberi komponens) tényleg tömegében veszít, de ez a víz. És feküdj, feküdj nyugodtan, kapcsold ki az összes rendszert kivéve a hőt (memóriakártyák, operációs rendszer készenléti módban). Csupán öt perc az ülésből – aztán eszméletvesztés, majd hogyan intézi az Isten – jelet kapnak a bázison, terepjáróval érkeznek, ássák ki… – a memóriakártya mentésre kerül, majd felépülés, kórház…”

De térjünk vissza a vadállatokhoz, kik ők és hogyan jelentek meg? Minden Jevgenyij Viktorovics Sakulin laboratóriumában kezdődött. Szinte tudományosan bebizonyította a gondolatok állatokra való átadását azáltal, hogy egy állat agyát egy bizonyos típusú sugárzással, nevezetesen az agy bizonyos területeit sugározta be. 2026 nyarán nyaralni ment a Krasnovishersky rezervátumba, és képzelje el, hogy eltéved. Beborult az ég, másodnap vándorolt és kiment a “Farkaskő” nevű barlangba, a barlang mélyedés volt a sziklában, alacsony volt és csak leguggolva lehetett megközelíteni. Ennek a barlangnak a falait a sárfolyás előtt szokatlan szépségű kristályok bélelték ki. Sakulin később “Kharatron” -nak hívta. Így amikor a barlangba került, elvesztette erejét, és körülbelül 15 percig aludt benne. A barlang ívén, a szikla nagy repedésén át egy kis fénysugár hatolt be – megtört és a kristályokra esett, és máris enyhe köd formájában beburkolta magát a barlangot. Sakulin felállt és körülnézett – hirtelen tele volt erővel és tisztán, bármilyen meglepően is gondolta.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.