Alba Castellvi Miquel

És sociòloga, educadora i mediadora de conflictes. Dona classes a la facultat d’Educació de la Universitat de Barcelona i coŀ labora amb mitjans de comunicació. Fa conferències i cursos per a famílies i professorat. A la seva consulta ajuda a millorar la convivència familiar i les relacions entre joves i adults i les parelles. És mare d’un noi i d’una noia.

Més informació a

www.albacastellvi.cat

Contacte:

alba@albacastellvi.cat

Foto de l’autora: © Joan Manrique

Alba Castellvi ha destil·lat en aquest llibre la seva experiència com a educadora, mediadora de conflictes i mare per oferir un conjunt de consells concrets i de reflexions de gran ajuda per fer costat als fills mentre es fan grans, i alhora per poder viure amb serenitat com a pares i mares els conflictes inevitables que sorgeixen.

Un llibre pràctic per fer més agradable la convivència en família quan hi ha adolescents. Idees perquè els fills ens tinguin confiança i per ajudar-los a fer front als riscos i als reptes del seu moment vital en la societat canviant actual.

El llibre tracta també els sentiments dels pares, les dificultats per encarar els canvis, les pors i els malestars, i Alba Castellvi proporciona eines per relacionar-se amb l’adolescent d’una manera més serena. En definitiva, un manual d’estratègies per discutir menys i ser més feliços junts pares i fills.

EDUCAR

ADOLESCENTS

INSPIRA

86

© 2021 Alba Castellvi Miquel

© 9 Grup Editorial, per l’edició

Angle Editorial

c. Mallorca, 314, 1r 2a B

08037 Barcelona

T. 93 363 08 23

www.angleeditorial.com

angle@angleeditorial.com

Disseny de cobertes: J. Mauricio Restrepo

Primera edició: octubre de 2021

ISBN: 978-84-19017-02-4

Producció de l’ePub: booqlab

No és permesa la reproducció total o parcial d’aquest llibre, ni la seva incorporació a un sistema informàtic, ni la seva transmissió en cap forma ni per cap mitjà, sigui electrònic, mecànic, per fotocòpia, per gravació o altres mètodes, sense el permís previ i per escrit dels titulars del copyright.

Al Guillem i la Cesca,

que m’han ajudat a aprendre

com educar adolescents

tot acompanyant-los en el seu camí.

Taula

Aperitiu: notes literàries

Presentació

Introducció: els grans canvis

PART I EL PANORAMA ADOLESCENT: CONFLICTES I RISCOS

CAPÍTOL 1

Viure junts a la mateixa casa: la convivència conflictiva

CAPÍTOL 2

El sexe mal entès

CAPÍTOL 3

El mòbil i les xarxes socials

CAPÍTOL 4

Les companyies: amics i relacions socials

CAPÍTOL 5

Alcohol, drogues

CAPÍTOL 6

La (des)motivació pels estudis

PART II ESTRATÈGIES PER EVITAR, VIURE I RESOLDRE ELS CONFLICTES AMB ELS ADOLESCENTS

CAPÍTOL 7

Estratègies per evitar el conflicte

BLOC 1 D’ESTRATÈGIES PER EVITAR ELS CONFLICTES: MÈTODES COMUNICATIUS

Estratègia primera i primordial La frescor

Segona estratègia «Cosa teva»

Tercera estratègia «Com ho fem?»

Quarta estratègia «Així o aixà?»

Cinquena estratègia «Em faria molt content»

Sisena estratègia Fer bé les crítiques

Setena estratègia No preguntar «Què et passa?»

Vuitena estratègia No aprofitar els errors per alliçonar

Novena estratègia No parlar malament de persones properes als fills

Desena estratègia Validar els sentiments

Onzena estratègia Posar paciència a la incompetència

Dotzena estratègia Anul·lar el to de veu

Tretzena estratègia Els tres minuts a peu de porta

Catorzena estratègia «Que bé»

BLOC 2 D’ESTRATÈGIES PER EVITAR ELS CONFLICTES: MÈTODES PRÀCTICS/ORGANITZATIUS

Primera estratègia «Què t’estimes més?»

Segona estratègia «Time over»

Tercera estratègia Equip domèstic

Quarta estratègia «Primer l’obligació que la devoció»

Cinquena estratègia La república independent

CAPÍTOL 8

Com suportar la calor dels incendis o com viure els conflictes

Primera estratègia Regla 3³

Segona estratègia L’abric

Tercera estratègia La novel·la-refugi

Quarta estratègia La llista d’idees

Cinquena estratègia Desaparèixer

Sisena estratègia No creure’s del tot el que diu que pensa

Setena estratègia Ser empàtics i assertius

Vuitena estratègia El conversador ideal

CAPÍTOL 9

Com extingir els incendis o com resoldre els conflictes

Primera estratègia Deixar-ho córrer

Segona estratègia Aplicar una conseqüència pactada prèviament per si es donava el conflicte en qüestió

Tercera estratègia Aplicar una represàlia unilateral que serveixi de lliçó

Quarta estratègia Dialogar

CAPÍTOL 10

Generar confiança

Epíleg. L’adolescència i el conflicte de poder

Aperitiu: notes literàries

Abans de començar, deixem-nos bressolar per dos grans autors literaris que han contemplat la relació entre pares i fills adolescents, amb cent anys de diferència i des de dos angles diferents. Al primer text, la veu és la del pare d’un adolescent de la primera volada; al segon, la d’un fill de vint-i-un anys.

Maggie O’Farrell a Aquest deu ser el lloc¹

Aquesta veu que llegireu és la d’un personatge contemporani a qui els fills se li han començat a fer grans. Explica la visió d’un moment molt concret, un vespre del començament de l’adolescència. Diu:

¿Sabeu una cosa estranya que passa quan tens fills més grans de deu anys?

Que no se’n van a dormir.

Temps enrere, podies ficar-los a la banyera a les set del vespre, fer-los posar el pijama, llegir-los un conte, i a les vuit ja dormien: feina feta. La teva dona i tu podíeu aixecar el cap i mirar-vos per primera vegada en tot el dia. Teníeu dues o tres hores de marge per fer el que volguéssiu. Parlar, llegir un llibre, alguna cosa una mica més horitzontal, o senzillament delectar-vos en la idea que ningú vindria a estirar-vos la màniga per demanar-vos coses estranyes. (Una vegada vaig anotar la meva preferida: «Pare, mentre fas el sopar, ¿em pots construir un teatre de titelles?». Marithe, quatre anys.)

Però quan passen dels deu, és tota una altra cosa. Es queden rondant per allà. Es neguen a obeir quan els envies a banyar-se. Endrapen el sopar i després demanen que els continuïs alimentant: volen diversió, conversa, ajuda per a projectes que recorden de sobte, discussions sobre la paga, el destí de les vacances, la varietat de begudes disponibles. Pots intentar escapar-te’n i amagar-te en algun lloc, en una butaca d’un racó tranquil de la casa, obrir un llibre, quan irromp algun adolescent, encès de ràbia perquè se li han trencat els cordons d’unes vambes molt especials.

És, en certa manera, més dur que totes les maniobres que has de fer per engalipar, assossegar i reduir els més petits de cinc anys, i això que jo, al seu moment, em pensava que era impossible que hi hagués res de més dur.

Josep Pla a El quadern gris²

Quan Josep Pla tenia vint-i-un anys i vivia amb els seus pares, va escriure, el dia 6 de setembre de 1918, una reflexió sobre les discòrdies entre pares i fills, bona mostra que la discrepància entre generacions és un fet intemporal:

La polèmica amb el meu pare és constant, permanent. No hi ha manera d’entendre’s sobre gairebé res. Les generacions passen i els punts de vista, les idees, han d’ésser, per força, diferents. Tot és relatiu: socialment parlant, el que és veritat a Figueres és mentida a Perpinyà; el que en 1900 era considerat un dogma, en 1918 es discuteix.

Però tot això és potser massa objectiu, massa fred. Les diferències entre les generacions són ineluctables, ho sabem perfectament, però aquests conflictes, així i tot, es produeixen. És una ingenuïtat de contribuir-hi, però que hi contribuïm és un fet.

És com una mena de fatalitat, que la convivència accentua i acaba per convertir en un problema insoluble. Com més separada i allunyada viu la gent, més s’estima. Com més contactes té, més es menysprea.

Hi ha, a més a més, l’educació. L’educació del país exigeix de viure admirablement amb els forasters i accepta que hom visqui com gat i gos amb la família. Mentre sigui un estrany, jo puc conviure perfectament amb la persona més contrària a la meva manera de pensar. En canvi, qualsevol fotesa és un pretext per discutir amb el meu pare, agrament, per no dir iradament. És una situació que s’alimenta de les més insignificants petiteses. En certa manera, la discussió es dispara maquinalment, com si obeís a una força incontrolable, inconscient.

Els vells —la generació anterior— defensen el que és. Els joves —la generació actual— defensen el que hauria d’ésser. El meu pare troba que el món no pot ésser diferent del que és. A mi em sembla que podria ésser diferent. Els joves troben que els vells tendeixen massa a la comoditat i a la hipocresia. Els vells consideren que els joves són insensats, tabalots i imprudents. Jo sospito que, en determinats països, el criteri dels joves té una sortida més fàcil que en altres, més anquilosats, cristal·litzats i d’una estructura més fibrosa. El nostre és un país d’aquests. El llenguatge popular està saturat de locucions de vell: «Així ho hem trobat, així ho deixarem»; «A cada bugada perdem un llençol…», etc. Aquestes expressions, tan reiterades, em treuen de polleguera.

Però, en fi, considerada en fred, tota aquesta cridòria és una mica pueril. El meu pare i jo ens passem de vegades tres o quatre dies sense dir-nos res, mirant-nos de cua d’ull, a punt que se’ns dispari el mecanisme inconscient. Les reconciliacions tenen una superfície de cordialitat molt prima: no arreglen res. De vegades penso que el meu pare m’odia i em menysprea. Quan analitzo el meu sentiment, descobreixo que, en el fons del fons, l’estimo.

Tot això està pertorbat, encara, per l’opinió de l’altra gent. Als ulls de la gent, faig l’efecte d’un gandul i d’un infeliç. El primer extrem potser no és ben bé exacte. El segon és probablement cert: no tinc condicions per enfilar-me, la meva capacitat per a les coses pràctiques és nul·la, els diners no semblen fets per a mi. Comprenc que la meva família en sofreixi.

__________________

1. Maggie O’Farrell, Aquest deu ser el lloc. Traducció de Marc Rubió. L’Altra Editorial: Barcelona, 2016.

2. Josep Pla, El quadern gris. labutxaca: Barcelona, 2019.

Presentació

Aquest llibre és deutor d’Educar sense cridar, un manual per «acompanyar els fills entre quatre i dotze anys en el camí cap a l’autonomia», com deia el subtítol. Moltes famílies que van fer aquell camí m’han demanat que les acompanyi una mica més, mentre encara conviuen amb uns fills que han crescut i ara tenen altres necessitats i altres maneres de relacionar-se. El llibre que us ofereixo està dedicat a totes aquestes famílies.

A les pàgines que venen a continuació hi trobareu idees variades per a situacions diverses. Tot i que els reptes i problemes de les famílies amb adolescents solen ser força comuns, a cada família l’escena varia i els assumptes tenen matisos, i per això us proposo múltiples estratègies per escollir en funció de la vostra realitat concreta.

Segons quina sigui l’edat del vostre fill adolescent i segons com sigui l’encaix entre la vostra personalitat i la seva també seran més adequades unes tècniques o unes altres. Algunes de les eines que us explico seran més fàcils de fer servir per famílies amb fills preadolescents o a la primera franja de l’adolescència (dels vuit als deu, dels deu als dotze anys), mentre que d’altres, i sobretot els plantejaments més generals de l’epíleg, aniran millor a les famílies que tinguin adolescents més grans.

El vostre sentir i el vostre pensar sobre els valors, la relació que tingueu establerta a casa i la personalitat de fills i pares us permetran decidir-vos per unes estratègies o altres.

També és possible que les eines que escolliu en un determinat moment us siguin útils durant un temps i que més endavant calgui optar per unes altres. Els fills evolucionen i la família també, de manera que pot passar que el que és oli en un llum en una etapa concreta s’hagi de canviar al cap d’uns mesos per aconseguir el mateix resultat.

D’aquí que un dels valors del llibre sigui l’amplitud en la gamma d’estratègies. Hi trobareu idees de diferents estils, perquè el meu objectiu és donar-vos idees variades perquè pugueu fer servir les més adients en cada cas. El que totes les eines tenen en comú, això sí, és que estan orientades a una educació respectuosa, responsabilitzadora i serena: una educació en la llibertat responsable.

Introducció: els grans canvis

Fer la seva via

Com la neu sota el sol, hi ha un moment a la vida de la família en què els nens es fonen davant els nostres ulls. L’infant que teníem desapareix i al seu lloc hi ha un noiet o una noieta que vol fer la seva i a la seva manera, que cada vegada està menys interessat per nosaltres i més pels de fora de casa i que de tant en tant contesta malament.

Si encara no us ha arribat, aprofiteu-ho i gaudiu del que teniu. Però estigueu a punt: pot ser que tard o d’hora arribi el moment que mireu el vostre fill i us pregunteu què se n’ha fet del nen o la nena que va ser i que jugava sense aturador, o on ha anat aquell infant que s’apuntava amb entusiasme a qualsevol proposta engrescadora que se li fes. Si no el veieu per enlloc, i en lloc seu ara hi ha un jovenet ajagut al sofà que no sembla tenir ganes de gran cosa o una joveneta que només s’emociona davant la pantalla del mòbil, benvinguts a l’adolescència i ben trobats a les pàgines d’aquest llibre.

Pel que fa a l’entusiasme, l’alegria domèstica, les ganes de fer coses amb els pares i alguna altra qüestió no menys important, les criatures involucionen quan es tornen adolescents. I, amb aquesta involució, hi ha canvis substancials dins la família.

Quan això passa, els pares ja fa uns quants anys que fem de pares. I durant aquests anys, amb l’ajuda de l’experiència i potser fins i tot d’algun llibre per aprendre’n, hem anat trobant maneres de fer que les coses funcionin més o menys bé. Amb una mica de sort, hem aconseguit que tot rutlli amb certa harmonia, que el camí que fem plegats com a família sigui prou agradable, que els revolts del trajecte no ens maregin massa. És com si amb el temps haguéssim après a conduir amb solvència el cotxe familiar, sabent com funcionen els comandaments, quina és la velocitat adequada, quina música podem compartir durant el trajecte... I, llavors, quan ja hem fet molts quilòmetres plegats, quan tot va sobre rodes amb nosaltres còmodament al volant del vehicle, quan els nostres fills tenen dotze, tretze, catorze anys... l’harmonia es trastoca: els jovenets es cansen de fer de passatgers del monovolum familiar i volen conduir ells. Però no volen pas conduir el nostre bonic cotxe on hi cabem tots, no, sinó que el que volen conduir és ni més ni menys que el seu propi descapotable. Al qual esperen que nosaltres posarem benzina i pagarem les reparacions, l’assegurança i l’impost de circulació.

Cap a la independència

A mesura que els fills creixen volen fer més coses pel seu compte i menys, cada vegada menys, amb la resta de membres de la família. Sovint també volen prescindir de les nostres normes i actuar tal com a ells els sembla bé. I fins i tot qüestionen alguns valors essencials en la manera de fer de la nostra tribu. Els adolescents, en definitiva, volen agafar el volant i fer la seva via, sense que ningú decideixi per ells quina ha de ser la ruta. I quan els pares els recordem que hi ha un codi de circulació que cal respectar, els mostrem senyals de direcció prohibida o de direcció obligatòria i els posem algun STOP davant els nassos, els jovenets solen tocar el clàxon amb indignació i llencen improperis que els soferts adults entomem com podem, amb resignació, amb ràbia o amb humor, segons el dia i l’hora (i el caràcter i la preparació de cadascú).

Val a dir que si no fos així tindríem un problema. Si un adolescent s’estimés més quedar-se assegut tranquil·lament al seient de darrere, sense fer-se sentir encara que fos per portar la contrària, renegar o queixar-se del que toca fer, faríem bé d’inquietar-nos per si està massa marejat pels revolts de la vida o per si té por de circular-hi. Ara, no és pas menys veritat que mentre protesten, es resisteixen i no col·laboren, fer-hi bona cara no és fàcil. Per això els pares farem bé de buscar ajuda en aquest llibre.

Sempre va bé saber què volen dir les coses. Adolescent ve del verb llatí adolescere, i vol dir ‘començar a créixer’.³ Un adolescent, doncs, és algú en procés de fer-se gran. Aquesta transformació té implicacions de tota mena, que van de les biològiques a les polítiques. Les que més ens interessen en aquest llibre són les implicacions socials i psicològiques, perquè la relació entre pares i fills és una relació social que depèn de la psique de cadascú i del context on té lloc la relació.

Per això vull començar parlant de la llibertat, perquè la llibertat és el concepte filosòfic i social que més mou l’adolescent. M’explico: una de les diferències més essencials entre un infant i una persona adulta és que aquesta última —excepte en cas d’estar incapacitada— pren totes (o quasi totes) les decisions importants de la seva vida, mentre que l’infant, com que és persona dependent, és guiat per les decisions dels adults dels quals depèn. L’infant no decideix, per exemple, on viu, ni amb qui viu, ni què menja o quan menja, ni decideix tampoc com ha d’ocupar el seu temps, en termes generals. Tot això ho decideixen els seus pares en lloc seu. El procés de fer-se gran consisteix a deixar de ser la persona dependent que és l’infant per ser una persona independent. Per tant, créixer implica passar de ser algú que no decideix gran cosa sobre la seva vida... a ser algú que hi pren cada vegada més decisions, fins a prendre-les totes. Créixer és fer-se lliure. L’adolescent és el que es troba just en aquest procés de transició: en el temps que dura el pas a l’edat adulta anirà agafant les regnes de la seva vida. Vol decidir què fa i què deixa de fer en tants aspectes com sigui possible. I, a poc a poc i si tot va bé, ho aconseguirà.

Moviments tectònics, canvis de paisatge

I això, que és del tot natural en el sentit biològic del terme, produeix moviments tectònics a la família. Són uns moviments de fons, dels que provoquen terratrèmols i falles i encenen de vegades volcans. Igual que els moviments de plaques a l’escorça terrestre en canvien per sempre la configuració del paisatge, els moviments de plaques a la família estan destinats a canviar-ne per sempre la configuració de les relacions. Després de les falles, dels terratrèmols i de les erupcions que la família viu durant la transició que representa l’adolescència, el seu paisatge serà diferent i tot el que hi passarà tindrà poc a veure amb el que hi passava abans d’aquesta etapa.

La major part dels que llegiu aquest llibre i jo mateixa hem tingut la sort de no viure mai un terratrèmol dels de debò. Però no ens costa gens imaginar-nos que quan la terra belluga sota els nostres peus, quan tot el que hi ha al voltant nostre s’ensorra i no sabem on agafar-nos, ens desconcertem, ens aterrim, ens esverem, ens sentim tan insegurs que no sabem si resistirem. Fa patir, quan la terra que ens sustenta es mou sota nostre. I, de la mateixa manera, quan la família que tenim trontolla pels moviments intempestius d’uns fills que ens posen en qüestió, que combaten els nostres principis i valors o que potser l’erren sense remei, també patim.

El camí continua

Però malgrat els moviments de plaques, els terratrèmols i alguna erupció més o menys furiosa, el camí continua. La trajectòria al costat dels fills encara durarà uns anys, fins que trobin un sostre que aixoplugui una nevera que hagin d’omplir ells mateixos.

Al llibre Educar sense cridar vaig fer servir la metàfora del camí per explicar el paper dels pares. La nostra feina, deia llavors, és caminar al costat dels fills de tal manera que més endavant puguin triar les seves pròpies rutes, fer camí pel seu compte amb pas ferm i el cap dret, prescindint ja del nostre suport.

L’educació dels fills és una jornada molt llarga que comença a l’alba de les seves vides de nadó i s’allargassa fins a la seva independència. En aquesta jornada de camí hi ha un moment, després de dotze o tretze anys de caminar plegats, que vespreja, que el cel s’enfosqueix. En aquest moment de poca claror, pares i mares no sempre veiem clar cap on cal continuar caminant. La infantesa s’acaba i comença un temps incert. Els fills volen fer seva la nit que s’acosta, endinsar-s’hi sense donar-nos la mà, i a nosaltres ens espanta, perquè no en coneixem els perills i perquè es tracta d’una nit diferent d’aquella per la qual vam transitar nosaltres a la seva edat.

Mentre érem petits vam ensenyar els fills a cordar-se bé el calçat, a superar obstacles, a fer relació amb altres caminants. Ara és el moment d’ensenyar-los a orientar-se seguint les pistes del camí, a interpretar, per no perdre’s, la posició de les estrelles sense perdre de vista la que indica el nord i a saber-se animar quan decaiguin les forces.

Com a pares, farem bé de confiar que, amb les habilitats que fins ara han après i les que encara aprendran al costat nostre, podran caminar tranquils cap allà on es proposin —i amb la seguretat de saber que si xiulen hi serem.

La vida que faran els fills quan seran més grans potser diferirà radicalment de la que hauríem triat per a nosaltres, però si és una vida escollida i els omple, els pares podrem considerar que hem fet bé la nostra feina (i que ens hi han ajudat l’atzar i les circumstàncies). Podrem estar contents si els nostres fills són feliços amb la vida que facin, i per poder-ho ser caldrà que hagin après a prendre decisions i a portar-les a terme. També caldrà que sàpiguen valorar més el que tenen que no pas el que els falta, de manera que trobin la felicitat en les seves circumstàncies. Aquesta, doncs, és la nostra funció: acompanyar-los de tal manera que aprenguin a decidir bé, a esforçar-se per fer realitat els seus projectes i a valorar les coses bones que els envolten.

Com que aquestes són les habilitats que hem de fer créixer en els nostres fills, una part de les idees d’aquest llibre són adob per fer-les florir. L’altra part de les idees són aigua de reg per mantenir fresca i saludable la relació amb els nois i noies.

Per als que tingueu ganes d’obrir, com si es tractés d’un zoom, una mirada sociològica sobre la problemàtica de la família actual amb adolescents, us ofereixo tot seguit una panoràmica per entendre per què educar adolescents avui és més difícil que mai. La intenció és que us ajudi a comprendre d’on neixen les dificultats dels pares, ja que quan sabem quines són les causes dels problemes sempre podem relativitzar-los, almenys en part. Per als que vulgueu anar directament al gra, al capítol següent comencem a parlar d’allò concret que passa a les famílies i de com fer-hi front d’una manera educativa i serena.

Una mirada sociològica: per què educar avui és més difícil que mai?

«Els joves d’avui són uns tirans. Contradiuen els seus pares, en devoren el menjar i falten al respecte als seus mestres.» Molts pares contemporanis ho subscriurien, però la frase s’atribueix a Sòcrates, que la va dir ja fa vint-i-cinc segles. Així doncs, les tensions i les contradiccions generacionals les han viscudes generacions molt anteriors en la història. No obstant això, estic convençuda que educar adolescents avui és més difícil que mai. Quines raons expliquen aquesta dificultat?

En primer lloc, la velocitat del canvi. Els canvis entre generacions no havien estat mai tan ràpids. La rapidesa del canvi tecnològic i, de retruc, del canvi social, s’està accelerant exponencialment des de fa unes quantes dècades, i cada nova generació, fins ara, es troba a més distància respecte a l’anterior si ho comparem amb la distància entre les dues generacions que la van precedir. És a dir: entre els nostres fills i nosaltres hi ha hagut més canvis tecnològics i socials que no pas els que hi va haver entre els nostres pares i els nostres avis.

Els canvis són sovint desitjables i porten a situacions millors. I, així i tot, poden suposar sacsejades que fan necessari un període d’adaptació fins que les noves dinàmiques no s’hagin après a viure amb normalitat i fins que no s’hagin corregit els desajustos. Per exemple, l’ús dels mòbils per part dels adolescents implica, en la societat contemporània, un gran maldecap per a famílies i centres educatius. Ens trobem en un moment de canvi en què l’adaptació encara no s’ha produït i els desajustos són a l’ordre del dia i compliquen la vida quotidiana. Es tracta d’un canvi tecnològic i, de retruc, social, que encara cal integrar i que, mentre no troba bones vies de gestió, genera conflictes.

Vegem a vista d’ocell alguns dels canvis que suposen sacsejades fortes que dificulten, avui, l’educació dels adolescents.

Aquests canvis són de tres tipus:

1. Canvis en els vincles familiars

2. Canvis tecnològics que afecten les relacions i l’oci

3. Canvis en els valors

Val a dir que molts d’ells són canvis que cal celebrar i consolidar. El fet que comportin dificultats en la relació pares-fills no implica, en absolut, que no siguin canvis desitjables, sinó únicament que requereixen atenció i que cal tenir-los en compte si volem entendre l’actual panorama familiar en contrast amb el de fa poques dècades.

1. Canvis en els vincles familiars

Hi ha quatre tipus de canvis en els vincles que defineixen la nova manera de relacionar-se de les famílies a la nostra latitud.

a) Canvis en la consideració dels menors

b) Transformació dels rols dins la família

c) Flexibilitat dels vincles

d) Canvis en el paper de l’autoritat

Vegem-los breument un per un:

a) Canvis en la consideració dels menors

Els menors d’edat tenien una consideració ben diferent a l’època dels nostres avis. En tant que persones dependents i menors, se n’esperava una obediència quasi incondicional i es considerava que no serien subjectes de ple dret dins la família fins que passessin a la majoria d’edat legal (vint-i-un anys, més endavant divuit) o bé fins que es guanyessin la vida pel seu compte. «La canalla, a callar fins que les gallines pixin», deia la seva mare a la meva àvia (es veu que les gallines no tenen aquest costum...). Sense veu ni drets, nens i nenes tenien una consideració als antípodes de la que gaudeixen avui. En el nostre temps els menors són tinguts per subjectes de ple dret, i a vegades fins i tot les seves preferències o desitjos regeixen les decisions que afecten la resta de la família. El canvi en la consideració dels infants i dels joves, que va començar a la dècada de 1970, és un dels més notables respecte a les generacions anteriors.

b) Transformació dels rols dins la família

Cada vegada més, les responsabilitats es distribueixen amb independència dels gèneres i de les posicions generacionals, i de vegades no s’atribueixen clarament a cap membre en concret. Aquesta dilució, que pot ser funcional si els membres de la família se senten corresponsables, de vegades genera confusió i conflictes. Dit d’una altra manera: quan el pare treballava fora de casa i la mare tenia cura d’avis i infants, i mentre els fills ajudaven l’un i l’altra sense discussió possible, cadascú tenia un rol definit que implicava menys conflictes de repartiment (encara que alhora implicava violència estructural i sexisme).

c) Flexibilitat dels vincles

Alguns vincles, com el de la parella, ara són més fràgils, i es configuren basant-se en els afectes i en la recerca del benestar personal. Ara les famílies es poden reconfigurar, a vegades més d’un cop, i els educadors ja no són només els pares biològics. El fenomen de la separació-reconfiguració pot suposar, fins que és integrat, dificultats de relació entre joves i adults.

d) Canvis en el paper de l’autoritat

Un altre element de canvi en les relacions familiars és el paper de l’autoritat. Exercida tradicionalment pel pare, sovint gràcies al mecanisme de la por, avui està en plena transformació cap a formes més democràtiques. Si l’autoritat no troba una expressió d’acord amb la nova sensibilitat, això és un motiu de desestabilització de les relacions entre pares i fills.

2. Canvis tecnològics que afecten les relacions i l’oci

Des que s’ha estès la comunicació a través de les xarxes, s’han produït diversos canvis que afecten les relacions familiars i l’educació en el marc de la família. Els tres més importants són els següents (no entrem aquí en valoracions sobre les seves conseqüències positives o negatives, que farem en el moment adient, més endavant, en parlar de la relació entre joves i tecnologia):

a) En primer lloc, la possibilitat de connectar-nos constantment amb qualsevol altra persona. En el cas dels adolescents, els seus amics s’enduen la palma. Poden estar connectats en tot lloc i moment, compartint informació en temps real, excepte en el cas —terriblement difícil de suportar per a molts nois i noies— que allà on siguin no hi hagi cobertura d’internet.

b) En segon lloc, la possibilitat d’exposar totalment la nostra privacitat i un canvi en el seu valor, ja que la intimitat està perdent la consideració de «privada» per publicar-se o publicitar-se cada vegada més. Si ho volem, amics, coneguts i desconeguts sabran què fem en cada moment, què mengem a cada àpat i què pensem de qualsevol cosa. I també ho podem falsejar, generant una imatge distorsionada de nosaltres, igual com la que percebem dels altres també pot estar distorsionada.

c) En tercer lloc, hi ha per part dels nois i noies un accés universal als continguts. Aquests continguts sovint són propis del món adult, i no obstant això avui molts dels adolescents els tenen accessibles sense filtres. Els joves, ja a edats molt tendres, poden consultar qualsevol informació o imatge no destinada a la seva edat (penseu en la pornografia, la violència gratuïta, les transgressions de tota mena).

Altres canvis que afecten profundament les famílies i la manera d’educar i que són fruit de la introducció de la tecnologia a les llars i a les butxaques dels joves són:

• La preferència per compartir l’oci a través dels videojocs enfront de la interacció analògica. Molts videojocs es juguen amb altres persones, però es juguen a distància i no impliquen posar en joc gaires habilitats socials.

• L’obtenció de reconeixement a través de les xarxes socials gràcies a la imatge projectada (que pot ser real o enganyosa).

• L’anonimat d’algunes interaccions i la protecció que confereix la distància (en són fruit el bullying o altres violències a través de les xarxes o dels xats dels videojocs).

• La possibilitat de formar-se en qualsevol habilitat gràcies a l’accés a vídeos didàctics.

Més endavant, en un capítol específic, parlarem de la relació amb la tecnologia amb més detall i anirem a la recerca de solucions educatives a l’abús.

3. Canvis en els valors

Cada societat i cada època té un conjunt de valors àmpliament compartits que faciliten la vida en comú. Ens trobem en un moment de canvi ràpid d’alguns d’aquests valors i això comporta certes dificultats a les famílies. Els canvis més importants tenen tots relació entre ells, i tenen tots l’origen en l’amplificació del capitalisme a tots els àmbits. Vegem-los breument:

a) Tenir és ser

En primer lloc, hem de ser conscients que la lògica del mercat ho impregna pràcticament tot. Els nostres fills són vistos pels poders econòmics com a consumidors potencials i per tant són objecte de campanyes de tota mena per atreure’ls cap a determinats consums.

El mercat, a través d’influències diverses, procura l’increment de beneficis fent dels adolescents uns consumidors insatisfets que van a la recerca de la felicitat a través d’allò que poden consumir i no pas a través d’allò que poden esdevenir.

Ja sabem que la publicitat es basa en l’emoció per decantar la decisió del consumidor. Els adolescents, que tenen les emocions a flor de pell i una capacitat de racionalització encara relativament immadura, són una presa fàcil per als estímuls publicitaris. I la publicitat sovint recolza en valors disfuncionals per a les famílies. És a dir, en valors que, en comptes d’ajudar, entorpeixen l’acció educativa dels pares. La publicitat i els referents dels fills (streamers, influencers) de vegades promouen valors que compliquen la feina d’educar.⁴

b) Manipulació a través dels referents

Els referents dels adolescents de la primera meitat del segle XXI són, a més d’esportistes i figures del món de l’espectacle, els famosos streamers, que retransmeten les seves activitats o les seves vides a través de les xarxes socials. Tenen el suport de grans empreses que els paguen per promoure determinats productes. Aquesta promoció moltes vegades no és evident, s’oculta, però és molt efectiva, perquè aquests streamers són els ídols dels nois i noies. El que ells diuen i fan influeix en el que els fills volen ser molt més que no es pensen les famílies.

Com sabem bé, els streamers famosos es converteixen en referents de primera línia i generen tants seguidors no pas pel mèrit que té allò que fan, ni per la seva aportació al conjunt de la humanitat, sinó pels tres factors següents:

• la capacitat que tenen de projectar, de reflectir, el que els nois i noies voldrien ser o tenir,

• l’addicció que genera «seguir» la vida que ens explica algú (el seu relat constant genera un vincle, ja que és fàcil sentir-se proper a algú de qui es coneixen les interioritats), i

• la popularitat que tenen i els diners que guanyen; és a dir, el reconeixement social que obtenen.

En aquest sentit, cal fer una crida a la responsabilitat dels qui projecten idees al públic. Hi ha molts pares que voldrien educar en la cultura de l’esforç, transmetre el missatge que a la vida cal arromangar-se i treballar fort per fer realitat els projectes, i que cal fer-ho encara que no sempre ens vingui de gust, en pro d’un objectiu. Aquests pares ho tenen difícil quan els seus joves fills veuen com els referents populars tenen vides regalades només per la projecció que tenen als mitjans. De la mateixa manera, hi ha pares i mares que voldrien educar en la cultura de la col·laboració, la fraternitat o la solidaritat, i ho tenen cru quan els seus fills són cridats, a través de la publicitat, a ser «únics» i a fer exclusivament el que vulguin en cada moment. Per no parlar de les dificultats dels pares que volen fomentar el diàleg i la tolerància i han de conviure i educar en una societat on dia sí i dia també les notícies ofereixen l’espectacle del partidisme intransigent als Parlaments.

c) Les decisions educatives no venen donades

En les èpoques en què hi ha més consens social sobre els valors, la tasca educativa dels pares i mares és més fàcil. Per posar-ne un exemple senzill i que ara ens pot fer gràcia, als anys quaranta del segle XX es considerava que els nens havien d’anar sempre amb pantalons curts, estiu i hivern, i que els pantalons llargs no s’havien de començar a portar fins als catorze anys, més o menys.

Havent-hi consens, les famílies, si ho volen, poden donar per resoltes determinades decisions: als anys quaranta no havien de decidir si posaven pantalons llargs o curts al seu vailet de set anys el dia de Nadal: estava cantat. Aquest exemple és anecdòtic, però serveix per dir que, en educació, el consens social en determinades qüestions fa més senzilla la feina dels pares.

Als nostres dies els consensos que fins ara se sostenien han començat a desaparèixer (potser per donar lloc a d’altres de nous, però que en qualsevol cas encara no són clars). En aquest moment de canvi en què els consensos són ben escassos, els pares i mares s’han de comprometre més en les decisions, que depenen més del seu propi criteri. Mai com ara havien conviscut tantes teories, tantes línies educatives, tantes propostes referides a la manera d’educar. Aquesta diversitat, que és un senyal que tots plegats ens preocupem cada vegada més per educar millor, comporta també un fort desconcert de pares i mares, que es pregunten quina és la millor manera de fer les coses: si han de ser més tolerants o més estrictes, més o menys respectuosos amb les preferències dels seus fills, i on són els punts d’equilibri òptims.

Tot plegat, els canvis familiars, tecnològics i de valors i la falta de consensos expliquen que educar adolescents avui sigui més difícil que mai.

I ara, què?

Tot això és molt important i afecta el pla general de la vida dels nostres fills. Ara el que convé és baixar al terreny de la vida de cada dia, concentrar-nos en els conflictes quotidians, els que fan que la convivència sigui difícil, que ens enfadem més sovint del que voldríem, que quan parlem acabem discutint, que ens esgotem per haver de dir les coses cent vegades.

Cada dia a la meva consulta els pares i mares d’adolescents es lamenten amb frases com «Ja no puc més», «Això és desesperant», «No sé què més fer», «No tinc ganes de tornar a casa després de la feina», «No tenim un sol dia de pau», «No l’aguanto» o «Què he fet jo per merèixer això?». El to és amarg i l’expressió de la cara reflecteix el desgast i la preocupació.

La preocupació sol ser deguda a dos factors principals:

1. La convivència és desagradable.

2. L’actitud del fill fa patir els pares perquè pensen que el perjudicarà a la vida.

Aquests dos factors sovint es combinen i reforcen entre si i comporten xocs de més o menys envergadura, conflictes que comencen sent puntuals i que en molts casos es fan cada vegada més freqüents, fins que es converteixen en habituals.

Quan això passa, els pares es cansen i es desgasten cada vegada més i s’estableix una dinàmica de peix que es mossega la cua: les discrepàncies fan cansar i el cansament acumulat fa viure les discrepàncies com si fossin més agudes, i aquesta vivència incrementa el cansament.

Amb tot plegat, la sensació de no estar bé junts va creixent i fa necessari buscar ajuda per canviar el to de la relació.

Si la relació entre pares i fills a l’adolescència és tan desconcertant i problemàtica és perquè s’amplia la tipologia dels conflictes, n’augmenta la freqüència i, sobretot, creix la resistència dels nois i noies a deixar-se imposar la solució dels pares. Fins quan?

Quan s’acaba, això?

L’adolescència és una transició, i els canvis que comporta són sacsejades que sovint provoquen un bon mareig als nois i noies que les protagonitzen i als pares que en viuen les conseqüències. «Tot això passarà», diuen els pares experimentats que ja saben quin pa s’hi dona. «Ve un moment que tot això s’acaba», ens expliquen els nostres propis pares. I, certament, l’experiència pròpia a la nostra pell ens pot ser un element tranquil·litzador: si hi pensem amb calma ens adonem que l’adult que som avui és força més raonable, prudent i entenimentat que l’adolescent que vam ser fa un parell o tres de dècades. Però, mentrestant, mentre tot això no passa, mentre encara no s’acaba i hem de suportar dels nostres fills segons quines actituds, gestionar segons quines demandes i aguantar segons quins posats... la cosa es fa llarga.

Goethe deia que la joventut és una malaltia que té cura ràpida, però penso que la rapidesa és molt relativa. Perquè hi ha una pregunta que em fan moltes vegades i que delata que el temps de l’adolescència costa de passar:

—Quan s’acaba, això?

M’ho pregunten sempre els pares a les conferències. Es troben cansats de discutir, d’insistir i de resistir. La meva resposta a la pregunta, que sempre em fan en un to mig de desesperació, mig de resignació, barreja broma i seriositat: «S’acaba quan marxen de casa».

I és que, de bo de bo, un es fa gran del tot quan depèn de si mateix. I això sol passar quan té un lloc on no hi ha ningú que li tregui les castanyes del foc i quan hi ha una nevera que ha d’omplir amb els seus propis recursos. Els estudiants que marxen lluny de casa per anar a la universitat, o els joves que s’embranquen en aventures d’habitatge col·lectiu o pisos compartits, assumeixen responsabilitats sobre el seu lloc i sobre ells mateixos que no han d’assumir els nois i noies que continuen convivint amb els pares. I, a més, la família s’allibera de les discussions fruit de la convivència.

No obstant això, també hi ha nois i noies que, malgrat continuar en convivència amb els pares, transformen l’actitud i es mostren més col·laboratius, respectuosos i constructius. Generalment hi té a veure una experiència personal de separació (un temps fora, la desaparició d’algú de la família...). També pot ser que el canvi respongui a la maduresa, que l’adolescent adopti una nova perspectiva moral (cosa que pot ser induïda o espontània, fruit d’un conjunt d’experiències de creixement personal).

En tot cas, mentre la independència o el canvi d’actitud no arriba, cal continuar gestionant la dependència. Per ajudar a fer-ho de la millor manera possible, comparteixo amb vosaltres les eines d’aquest llibre. Són les eines que trobo més valuoses per ser més feliços junts. Perquè, al cap i a la fi, es tracta senzillament d’això: de compartir la vida amb tranquil·litat i alegria mentre acompanyem els fills fins que volin sols. Serrat parla de l’inevitable a la cançó «Esos locos bajitos»:

Nada ni nadie puede impedir que sufran,

que las agujas avancen en el reloj,

que decidan por ellos, que se equivoquen,

que crezcan y que un día nos digan adiós.

Mentre això no passa, mirem de viure tranquils i d’educar, el poc temps que ens queda, d’una manera serena i feliç.

Som-hi?

__________________

3. Adolere és ‘fer-se gran, fer-se adult’, i -scere indica el començament d’una acció. L’adolescent, per tant, és algú que es comença a fer adult. La paraula no té res a veure amb doleo, d’on deriva dolor. Ho aclareixo perquè de vegades es diu que ser adolescent és ser algú que pateix, que sofreix una «dolència», i que d’aquí ve la paraula, i això no és pas així. Els adolescents pateixen si fa no fa com tothom, segons la circumstància i el moment: no és bo pensar que ho fan més ni menys que una persona de qualsevol edat, perquè això modificaria la nostra actitud educativa en malentendre les seves necessitats. I cal tenir ben present que sovint els seus pares i mares pateixen més que ells, a causa de la seva adolescència, per un seguit de raons que anirem veient.

4. Per exemple, l’anunci d’un embotit on unes nenes rebien una instrucció dels seus pares: no es toca el menjar fins que tothom és a taula. Elles obeïen i, precisament per això, eren retratades com unes ximpletes repel·lents comparades amb els seus cosins transgressors, que no feien cap cas de l’advertència i es menjaven tot el fuet del plat abans que els grans s’asseguessin a començar l’àpat.

PART I

CAPÍTOL 1
Viure junts a la mateixa casa: la convivència conflictiva

Conflictes dia sí i dia també

—Fes el favor d’endreçar això d’una vegada, tot el dia que t’ho dic i encara està igual!

—Que sí, pesada, que ja t’he sentit, tot el dia dius el mateix, no tens res més en què pensar?

El conflicte domèstic és el pa de cada dia amb els adolescents. Molts pares i mares que llegiu aquest llibre ho feu cansats de topades constants amb jovenets que discuteixen si han d’endreçar o no, que tenen mandra de col·laborar en les feines de casa i que fan bandera del caos i el desori.

Per què no ens fan cas?

Aquesta pregunta va en negreta perquè és el moll de la qüestió: molt sovint els conflictes amb els fills adolescents són deguts a la quantitat de vegades que els diem les coses... sense que ens facin cas:

• Ves a llençar la brossa...

• Endreça.

• Fes els deures.

• Deixa el telèfon!

És cansadíssim repetir-ho cinquanta vegades, i per tant val la pena pensar per què passa i com evitar-ho.

Ja hem dit on rau un dels motors del conflicte en els joves que viuen amb els pares: en la necessitat d’afirmar-se com a persones «grans» que volen i pensen que poden prendre les decisions sobre la seva manera de ser i de fer però que no es troben en condicions de decidir-ho tot donades les seves circumstàncies. I és que els seus espais, els temps i els recursos depenen dels criteris i de les possibilitats dels seus pares, i això els impedeix de fer la seva i els obliga a tenir en compte les condicions i preferències de la família. Aquesta topada entre l’anhel i la realitat —l’aspiració de llibertat completa i la constatació de la dependència— situa l’adolescent en una posició incòmoda perquè pica de cap amb els límits que la família imposa —i que ha d’imposar— i que ell pretén enderrocar.

Sovint els adolescents tenen la sensació que els pares volen prolongar les normes de la infància quan ja s’han fet grans. L’adolescent sent que ha canviat: ha canviat el seu cos i ha canviat el seu entorn social —els amics, els ambients, especialment amb el pas a Secundària (començar als dotze anys avança l’adolescència, pel fet de passar a conviure abans amb nois i noies més grans)— i en canvi el seu àmbit més immediat, la família, no ha canviat en la mateixa mesura que ell. En altres paraules: en la seva experiència, hi ha un nou noi o noia amb unes noves circumstàncies socials però hi ha encara la vella família, la família de l’infant que va ser i que ja no és. Aquesta dissonància —«tot ha canviat, fins i tot jo soc un altre, excepte el fet que a casa continuo sent el nen dels meus pares, que em tracten com si res no hagués passat»— és una de les raons del malestar de l’adolescent en família. L’adolescent es revolta contra el fet que (segons la seva percepció) els pares no s’adeqüen a la seva nova maduresa, i es ressent del que ell sent com un excés d’ordres i de control, que li recorda la seva condició de fill dependent.

Una de les principals característiques de la relació entre els pares i els fills mentre aquests són petits és que els pares donen direcció a la vida de les criatures. Són els pares, com no podria ser d’altra manera, els que decideixen què cal fer, quan i com. Ho fan, per descomptat, en funció dels seus propis valors, amb els seus propis criteris educatius i tenint en compte les necessitats del nen i del conjunt de la família. Quan l’infant creix i se sent capaç de prendre les decisions, el fet que els pares pretenguin continuar-ho fent per ell és un motiu de tensions i de topades.

Tot i voler evitar aquest malestar, per als pares és molt difícil, per no dir impossible, de renunciar a continuar imprimint una certa direcció a la vida del fill —perquè, com hem dit, no volen arriscar-se a deixar-li prendre decisions que el perjudicaran a la vida—. Tampoc els és possible deixar-li prendre totes les decisions relatives a la vida pràctica quotidiana, perquè pensen que seria caòtica. La convivència a casa, un entorn on el control és fàcil perquè el comportament dels fills és a la vista dels adults, proporciona múltiples ocasions per a aquesta tensió.

Per tant, els pares pressionen perquè les coses siguin d’una determinada manera, i els fills es posicionen a la contra per tal de poder sentir que les decisions les prenen ells mateixos. Aquesta és una de les explicacions sobre per què no fan cas del que se’ls diu, per què no es comporten «com tocaria», «tan fàcil com seria» a parer dels pares. Aquest fenomen es dona en coses tan senzilles com l’ús del temps lliure, la manera de vestir-se o l’estat de l’habitació. Els pares tendim a dir com han de fer les coses i també tendim a triar en quin moment cal que les facin, i els nois i noies generalment s’hi posen d’esquena, per la senzilla raó que no els agrada gens, i cada vegada menys a mesura que creixen, que els donem ordres que els fan sentir dominats i petits, que van contra la sensació que tenen de ser grans i capaços de fer-ho tot a la seva manera, és a dir, contra la necessitat d’afirmar-se.

Una altra de les coses que explica la tendència dels adolescents a obeir ben poc és que el seu cervell pateix una transformació: es desfà de certes connexions neuronals per establir-ne de noves, i aquesta «esporgada» els pot afectar la memòria i la capacitat d’organització. Això explica que de vegades sigui cert, per molt increïble que pugui semblar als adults, quan diuen que no s’han recordat de passar a buscar el seu germà, que no han pensat a fer el sopar o que s’han oblidat completament de treure la roba de la rentadora.

Per una o altra raó, passa sovint que els pares insistim i insistim en allò que cal fer i els nois i noies triguen i triguen a fer-ho, si no és que se’n desentenen del tot. Això porta a un estira-i-arronsa consistent en l’adult insistint i el jove resistint, fins que al capdavall la cosa sol acabar en crits i soroll. Ben pocs pares i mares, a menys que siguin mestres zen de la meditació, són capaços de repetir una cosa cinquanta vegades sense acabar enfilant-se per les parets, aixecant la veu i vivint la situació amb un malestar agut.

La solució: manar menys

Per evitar el conflicte que s’encén quan els adults donem ordres i els nois i noies en fan cas omís, el que podem fer és... manar menys. Tanmateix, això no pot comportar que el que s’ha de fer no es faci, no significa que els nois i noies puguin fer i desfer tant com vulguin per tal de donar-los menys ordres per part nostra.

M’explico:

L’interessant, el que ens pot ajudar a cansar-nos menys tot evitant haver de repetir sempre el mateix i el que pot ser més educatiu és aprendre a utilitzar un seguit d’estratègies destinades a aconseguir que allò que cal fer es faci... dient-ho menys vegades, donant les instruccions d’una manera menys insistent, menys cansada i també més efectiva. Són estratègies que ens aniran molt bé:

• Per evitar que l’adolescent tingui la sensació que constantment volem manar i que prenem decisions que voldria prendre ell.

• Per responsabilitzar-lo del que fa i del que deixa de fer i així educar-lo per a una llibertat responsable.

• Per ajudar-lo a fer front a tasques que li vinguin a repel (al llarg de la vida s’hi trobarà moltes vegades).

• Per ensenyar-lo a organitzar-se millor.

Les estratègies per evitar el conflicte donant menys ordres les trobareu a la segona part del llibre, destinada a recollir totes les fórmules pràctiques per conviure amb més harmonia i tranquil·litat. Hi podreu llegir múltiples maneres d’aconseguir que les coses es facin d’una determinada manera sense haver-ho de manar per sistema, tècniques que us ajudaran a conviure de manera més harmònica amb els joves sense haver de dir-los constantment el que han de fer i com ho han de fer.

No obstant això, ja que parlem en aquests moments de la convivència a casa, val la pena fer un apunt sobre un jardí que sovint floreix a les cases amb adolescents: el jardí del desordre. Un motiu de conflicte que sovint em consulten els pares té a veure precisament amb això: la desídia a l’hora de posar les coses a lloc, la desorganització i la deixadesa. Per això, per ser tan freqüents i característiques de la convivència amb nois i noies, les discussions per temes d’ordre-desordre mereixen un apartat particular.

Conflictes a causa del desordre

Els conflictes relacionats amb el de1sordre tenen relació directa amb l’aversió que els adolescents tenen a l’obediència de les ordres.

Fixeu-vos que donar ordres i desordre són lingüísticament contraris. Curiosament, l’ordre a casa és el que els pares promovem, i ho fem tot ordenant als nois i noies que ordenin les coses... I el desordre és el que sembren els fills, deixant les coses per aquí i per allí «sense ordre ni concert».

No volen ser l’objecte de les ordres de posar ordre.

Abans hem fet èmfasi en com els adolescents entren en conflicte amb les ordres dels adults. Ara, a l’hora de parlar del desordre físic i organitzatiu (dels seus objectes personals, del seu temps d’estudi...) cal tornar a tenir present el perquè de la resistència juvenil. N’hi ha dos motius principals: d’una banda, sotmetre’s a l’ordre adult implica deixar-se portar per la voluntat dels grans, deixar-se dissenyar l’espai i el temps per uns adults que volen imposar a l’adolescent la seva manera de fer i, amb ella i en el fons (segons la percepció no conscient de l’adolescent), la seva manera de ser.

Una altra causa de la seva desorganització i desordre és la falta de consciència sobre la necessitat de l’ordre. No tenen l’experiència de vida prou llarga per haver pogut valorar els avantatges de tenir les coses a lloc ni d’organitzar els seus horaris i compromisos, i no troben que sigui tan important ser endreçat en cap d’aquests sentits. Senzillament, no en perceben la importància.

Val a dir que hi ha nois i noies que sí que valoren l’ordre i l’organització i que per tant no es pot generalitzar, però és molt habitual que els adolescents deixin coses per aquí i per allà, que oblidin els seus objectes personals, que tinguin els espais propis —i, per extensió, també els comuns— desendreçats i que, de vegades, també tinguin poca sensibilitat amb la neteja dels llocs. Aquesta falta de consideració envers l’espai domèstic també té molt a veure amb el seu paper d’usuaris del lloc. En no ser col·laboradors actius del manteniment de la neteja, no li donen el valor que té.

L’espai paradigmàtic del desordre de l’adolescent és la seva habitació. Per tant, comencem per aquí a reflexionar què significa, què implica per als pares i com fer-hi front.

Per què el desordre impera a la seva habitació?

L’habitació desendreçada és quasi un símbol de l’adolescència. El problema sol començar aviat, entre els vuit i els tretze anys. Sembla que perdin la capacitat de tenir les coses en ordre, tot i que n’hagin après de petits. D’un dia per l’altre, a la seva habitació hi ha una cadira plena a vessar de peces de roba que sobreïxen per tots costats, no es pot accedir al llit sense ensopegar amb dos parells de botes, hi ha capses de cartró, carpetes i papers per llençar escampats arreu i en llocs inversemblants s’hi troben envasos i porqueries variades.

Quasi tots els adolescents presenten aquest símptoma de confusió interna, el desordre extern, i sovint els pares el viuen com una falta de respecte, com un afront a la pulcritud que ells valoren. La resposta dels pares al desordre sovint és viscuda per l’adolescent com un qüestionament de la seva persona, i en especial de la seva llibertat. El jovenet reivindica que tractant-se de la seva habitació l’hauria de poder tenir com li sembli, i els pares li diuen que la casa és d’ells i toca mantenir-la segons els seus criteris. Ja tenim armat un conflicte de poder pel qual lluitar. L’habitació desendreçada representa per a l’adolescent la llibertat personal de viure a la seva manera, i l’ordre que volen imposar els pares representa l’obligació de fer —i ser— com a ells els agradaria.

És ben bé la lluita simbòlica pel poder, ara plasmada en una batalla que pot durar molts anys.

Per a l’adolescent, tenir l’habitació tal com li plau és una mostra d’independència: «Haig de poder viure al meu espai a la meva manera»; una afirmació de la seva individualitat: «Ja no soc el vostre nen sinó una persona diferent»; i una forma de resistència a les normes dels pares: «Tinc dret a tenir les meves coses a la meva manera i no a la vostra».

I, davant d’això, què hem de fer? Dependrà de si volem permetre que l’habitació estigui en estat salvatge o no. Permetre-ho és una opció vàlida. Es tracta de tancar la porta i ignorar què passa a l’altra banda (en matèria d’ordre i neteja). Ara bé, aquesta opció només és vàlida en un cas: si som capaços d’aconseguir una indiferència total al desordre i la brutícia acumulats a l’habitació en qüestió. És una bona opció si i només si aconseguim que l’estat de l’habitació de l’adolescent no ens alteri gens. En cas que no aconseguim sentir una indiferència absoluta, profunda, autèntica, aleshores molt de compte: permetre el caos a l’habitació adolescent tindrà un cost. Aquest cost serà el nostre desgast emocional quan ens esforcem per acceptar quelcom que no ens agrada. Fent aquest esforç, ens anem pressionant i acabem culpant l’adolescent de la nostra insatisfacció.

Si el desordre i la brutícia no ens són del tot indiferents, en comptes de fer la vista grossa i anar-nos tensionant de mica en mica, val més trobar una bona manera de garantir el que ens importa: que hi hagi un cert ordre també a l’habitació dels fills.

Això requerirà una feina per part nostra, perquè no n’hi haurà prou de repetir el que volem i per què ho volem (funcionarà alguna vegada, però no per sistema). Caldrà una feina de supervisió. Fer-la pot ser pesat però no és en va, perquè supervisar l’endreça i la neteja implica donar un «missatge de llarg abast»: informa el fill que mentre visqui a casa els pares ho ha de fer en els termes dels pares. I que serà quan deixi de dependre d’ells que podrà viure tal com li sembli. Parlo d’un missatge de llarg abast perquè en la mesura que els nois i noies constaten que no deixem passar qüestions d’aquesta dimensió menor, entenen que tampoc els deixarem negligir qüestions majors.

A més a més d’aquests dos beneficis per als pares (d’una banda ens sentim més tranquils quan hi ha ordre i d’altra banda enviem un missatge de llarg abast), supervisar l’ordre i la neteja de l’habitació dels adolescents també té avantatges per a ells.

A vegades els pares no els volem pressionar perquè netegin o endrecin l’habitació perquè pensem que ja tenen prou feina (estan ocupats amb l’escola i les extraescolars). Però el que passa de debò és que quan un noi o una noia no és capaç de trobar el que busca a causa del desordre, això incrementa la inquietud, l’estrès. A més, no pressionar-los perquè mantinguin un mínim d’ordre implica no donar-los l’oportunitat d’aprendre a organitzar-se l’espai, que és una habilitat molt útil al llarg de la vida (a la feina o a la casa pròpia quan siguin més grans). En el cas dels nois i noies amb problemes de concentració i que es distreuen amb facilitat, encara és més necessari vetllar perquè mantinguin un cert ordre, perquè si perden el control del que hi ha al seu voltant els costa més focalitzar-se.

Ara: les coses són poques vegades blanques o negres, i també és veritat que per als adolescents l’habitació no és només el lloc on dormen, sinó que és també un lloc on descansar de la pressió de la resta de l’entorn. Si hi fem una intromissió massa intensa (pel que fa a entrades i sortides i a crítiques, per justificades que estiguin), ho senten com una ingerència que els incomoda molt. Per tant, permetre un cert caos alguns dies és una mostra de la nostra flexibilitat i de respecte a la seva necessitat (sempre que la situació no sigui antihigiènica del tot). Tampoc és la fi del món si de vegades l’habitació esta feta un nyap.

Per tant, com que en l’equilibri hi ha la virtut, és bo trobar la manera de garantir un mínim de neteja i d’endreça dins l’habitació de l’adolescent, dins un marge de flexibilitat. Quina pot ser la fórmula per aconseguir-ho?

La fórmula per mantenir l’habitació

en uns límits tolerables

Òbviament no s’hi val a fer nosaltres la feina. Si ho féssim, la nostra actitud servil consolidaria el «dret a l’ús indegut» dels fills, els donaria a entendre que poden viure com vulguin malgrat dependre dels seus pares i els permetria actuar com uns aristòcrates irresponsables.

Cal que sigui qui la fa servir qui mantingui l’habitació neta i endreçada. Els adults només n’han de fer la supervisió. El sistema que us proposo per aconseguir-ho va néixer gràcies a una mediació a la meva consulta on un adolescent i els seus pares van arribar a un acord que els va permetre resoldre el problema del desordre i la insalubritat de l’habitació del noi d’una vegada i per sempre.

Aquest va ser l’acord (us el cito textualment tal com el vam redactar al full d’acords que van signar pares i fill):

«Els pares revisarem l’habitació dos cops per setmana. Avisarem mitja hora abans de fer-ho. Si en fer la revisió l’habitació està neta i endreçada, aquella tarda el Miquel podrà sortir».

És simple i molt efectiu. El Miquel sap que té l’obligació de tenir l’habitació impol·luta si vol sortir. Els pares no entren en qualsevol moment a fer-ne el control, sinó només dues vegades cada setmana i sempre havent avisat mitja hora abans. En aquesta mitja hora el Miquel té temps de fer net i posar ordre. No el poden enganxar desprevingut, per tant. I l’altra cara de la moneda: els pares tampoc es disgustaran de trobar l’habitació en mal estat perquè només l’examinaran dues vegades cada setmana... i havent avisat amb anticipació.

I si ell diu que està la mar de bé... i no ho està?

—Ho veus? Tinc l’habitació neta i endreçada.

—D’això en dius neta? Hi ha pols als prestatges, sota el llit s’acumulen sabates i porqueria variada i el terra no s’ha ni escombrat!

—És que no et sembla mai prou bé! Per a mi n’hi ha de sobres!

Per garantir un nivell de pulcritud que s’ajusti als nostres estàndards, hem de ser molt clars a l’inici del pacte. Hem de tenir en compte que a ulls d’un adolescent els criteris de neteja dels pares poden ser incomprensibles. Per això va bé dedicar una estona a fer amb ells una neteja inicial, fer que ens vegin utilitzar els draps de la pols, l’escombra, el pal de fregar... I posar les coses als calaixos i armaris.

És bo especificar quines coses han de ser a quins llocs. Tractant-se de fills adolescents, com més clars i específics siguem a l’inici, menys probable és que després —en el moment de les revisions— es queixin i ens acusin de ser perepunyetes i maniàtics d’un ordre «obsessiu i sense sentit». Si hi ha determinats objectes que volem que estiguin en un lloc específic, val la pena fer una petita llista on hi digui el nom de l’objecte i el lloc que li correspon (per exemple: llapis al portallapis, roba interior al calaix de dalt de la calaixera, llibretes al calaix de la taula, jaquetes a l’armari...). Ajuda molt que tinguin llocs on endreçar certes coses concretes que sempre ballen. Si, per exemple, tenen una bossa d’esport, hi ha d’haver un racó delimitat o capsa on posar-la. Hi ha d’haver també un cove de la roba bruta dins mateix de la seva habitació (i una tapa per evitar que s’escampi la pudor). També va bé que hi hagi algunes capses sense tapa per posar-hi objectes petits (la cartera, bolígrafs, auriculars...). És important que quedin a la vista, no gaire «ben endreçades» ni tapades perquè aleshores no les faran servir. Podem arribar a fer una foto de les coses endreçades i penjar-la a la part interior de la porta perquè el noi o la noia la pugui tenir com a referència a l’hora d’endreçar, prenent-la com a model de com han de quedar les coses.

Tot això els ajudarà a organitzar-se, ens permetrà tenir l’habitació en ordre en dos moments de la setmana (en cadascuna de les dues revisions que farem, amb previ avís) i evitarà que el desordre s’acumuli massa. Un cop establert aquest sistema, toca relaxar-nos. Haurem trobat un llindar interessant entre la llibertat i el respecte.

Quan el desordre desborda l’habitació

El desordre sovint s’escampa més enllà dels límits de l’espai personal dels nois i noies. Jaquetes al sofà, plats i tasses a les taules, carpetes sobre els fogons, mitjons a la catifa... Per no parlar del lavabo, que quan ells hi han passat és un sembrat de tovalloles molles, restes de pasta de dents, esquitxos als miralls i roba bruta a terra.

El desbordament del desordre als espais comuns és una de les coses que treu de polleguera algunes famílies. És un motiu de malestar que acaba sent font de conflicte que els pares s’hagin cansat de repetir-se relacionant el respecte a l’ordre general amb el respecte a les persones que viuen a casa. Més ben dit: més que no pas font de conflicte, acaba sent font de desgast. Generalment, els pares s’escarrassen a reclamar que es mantingui un cert ordre i s’enfaden quan les coses ballen fora de lloc, però els adolescents es limiten a sentir-los rondinar, posen dissimuladament els ulls en blanc... i no hi pensen més. La prova és que per molt que se’ls digui que les coses s’han d’endreçar allà on toca, i fins i tot si s’aconsegueix que les hi posin després de repetir-los-ho, l’endemà mateix les tornen a deixar al mig del pas, com si les insistències del dia anterior no haguessin existit mai.

Les solucions

Queda clar, doncs, que és força inútil insistir. El desordre connatural a l’adolescent és més poderós que les súpliques o les diatribes paternes. Què ens queda?

Imaginem que el Robert ha deixat la seva motxilla a terra a l’entrada, el plat i la tassa del berenar a la tauleta del sofà, el pot de crema de xocolata —i el ganivet d’untar— damunt el marbre de la cuina, les vambes al rebedor i la jaqueta sobre la taula del menjador.

Hi ha dues opcions:

1. Agafem les seves coses i les fiquem dins una gran bossa de la brossa. A continuació, fiquem la bossa plena dins el seu llit. D’aquesta manera, si necessita alguna cosa l’haurà d’anar a buscar sota els llençols, i si durant la tarda no ha necessitat res, en anar a dormir li farà nosa.

És veritat que el més probable serà que la retiri i, un cop a terra al costat del llit, li faci companyia a l’hora de dormir. Però aquest recurs ja ens haurà permès a nosaltres:

• Deixar de veure l’escampall (i per tant deixar de pensar-hi).

• No haver de repetir que posi les coses a lloc fins a perdre la calma o fins a l’esgotament.

2. Ens relaxem fins abans de sopar. En aquell moment, tots els membres de la família presents a casa apliquem el mètode «Els cinc minuts brillants». El mètode, que és molt efectiu, consisteix en el següent: ens reunim tots en un punt concret de la casa. Programem un temporitzador de cuina o un mòbil per tal que al cap de 5 minuts soni una alarma. En el moment d’engegar el temps, tots els membres de la família hem d’endreçar el màxim de coses possibles, a tota velocitat. Quan soni l’alarma, hem de parar d’endreçar de cop. Aquest sistema és molt útil per diversos motius:

• Fa que els adolescents sàpiguen que l’estona d’endreçar durarà cinc minuts, ni més ni menys, i per tant la idea d’«anem a posar ordre» no se’ls eternitza ni els fa venir mandra.

• Actuem junts, de manera que se senten implicats en una acció conjunta que afecta tothom igual.

• Ens estalvia haver de repetir al llarg del dia que posin les coses en ordre, ja que sabem que hi haurà un moment en què la casa quedarà endreçada en un tres i no res (aquests cinc minuts es poden posar en marxa en qualsevol moment del dia en què vegem que el desordre comença a expandir-se més del compte).

• Permet veure molt clara la diferència de «paisatge» entre l’abans i el després de l’endreça. Si esperem que hi hagi prou desordre per engegar «Els cinc minuts brillants», la diferència entre abans i després serà molt evident i, a còpia de constatar-la diverses vegades, els adolescents van aprenent a preferir el paisatge endreçat que el desendreçat.

I, finalment, hi ha un altre motiu que fa que valgui la pena fer servir aquesta tècnica, i té a veure amb un aprenentatge que podem adquirir els pares i que serà ben útil per a la convivència:

Ens ensenya a descansar de la tensió que ens provoquen les coses fora de lloc, en tant que sabem que en un moment donat tot tornarà ràpidament a l’ordre. Aquest fet és molt positiu perquè, ja que no podem aconseguir que un adolescent desendreçat es torni endreçat en poc temps, hem de trobar la manera de conviure amb tranquil·litat malgrat aquest problema.

A la segona part, dedicada a les estratègies per evitar, viure i resoldre els conflictes, hi trobareu altres opcions per estalviar-vos les tensions provocades per aquest problema.

Les amistats perilloses

Els quatre capítols següents parlen de coses que preocupen les famílies dels adolescents perquè poden alterar el seu comportament d’una manera perillosa. Són el sexe mal entès, els mòbils i les xarxes socials, les «males companyies» i les drogues.

CAPÍTOL 2
El sexe mal entès

La maduració de l’organisme disposa el cos i l’ànim a les relacions sexuals. Als darrers anys, cada vegada hi ha més adolescents oberts a tenir-ne amb persones de tots els sexes. També hi ha més adolescents que es qüestionen la seva identitat de gènere.

El sexe ben entès a l’adolescència no és un problema si es prenen precaucions davant les malalties de transmissió sexual i els embarassos no desitjats. Però, mal entès, és un problema que pot causar infelicitat i problemes per tota la vida. Sexe mal entès és el que no respecta el desig o les necessitats de la parella sexual, el que es practica per raons alienes al propi desig o que no té en compte el que a un mateix li ve de gust, sinó que se sotmet a les preferències d’un altre. Com a pares, hem de fer tot el possible per evitar aquestes pràctiques sexuals, i ho hem de fer a través de l’educació. Més avall parlaré de la manera de reflexionar amb els fills sobre aquest sexe mal entès.

Després hi ha la relació entre el sexe i l’afecte. Aquests dos elements a vegades estan vinculats i altres vegades desvinculats. També a l’adolescència és així. Hi ha adolescents que s’enamoren i exploren el sexe a partir de la relació d’afecte que estableixen. D’altres s’emboliquen sexualment amb persones per les quals no senten gran cosa o ben bé res, buscant l’experiència sexual en si mateixa.

La pornografia

Sigui quina sigui la motivació per fer vida sexual, tots els adolescents tenen al cap una idea del que s’hi pot fer, però aquesta idea cada vegada està més condicionada per la pornografia. De fet, avui dia la pornografia és la via principal d’educació sexual dels adolescents; la immensa majoria en consumeixen. Això és així per tres raons: en primer lloc, perquè l’accés des d’internet és fàcil i gratuït. En segon lloc, per la falta de control de les plataformes que l’ofereixen, ja que tot i que es tracta d’un producte per a adults només controlen l’accés demanant que es confirmi amb un clic que l’usuari és major de divuit anys. I en tercer lloc, perquè permet accedir a informació sobre el sexe de manera anònima.

Que els adolescents siguin educats en la sexualitat a través de la pornografia té implicacions substancials. Vegem quines són aquestes implicacions i, a continuació, què hi podem fer com a pares.

Implicacions de la pornografia

1. Imatge distorsionada de la sexualitat

Sovint les dones hi apareixen com a éssers amb qui tenir relacions sexuals sense consentiment, de vegades fins i tot de manera violenta. Hi ha el perill que els joves assumeixin que això és normal. També hi apareixen sovint persones fingint plaer davant determinades pràctiques, cosa que pot fer que els adolescents entenguin que és d’esperar que siguin accions generalment agradables. Moltes vegades les relacions sexuals amb persones esporàdiques es tenen sense profilaxi. En conjunt, la pornografia, tot i ser molt variada, acaba construint una imatge distorsionada de la sexualitat.

2. Disfuncions sexuals i cerebrals

Estudis recents relacionen el consum de pornografia amb disfuncions sexuals a llarg termini, com la incapacitat d’excitar-se i de sentir orgasmes.

També es vincula aquest consum amb la insatisfacció amb la relació habitual. El motiu és que les escenes pornogràfiques són tan estimulants que produeixen una secreció antinatural d’alts nivells de dopamina, i això pot deteriorar el sistema de satisfacció i inutilitzar-lo de cara a les fonts de plaer naturals. Les alteracions en la transmissió de dopamina poden facilitar l’ansietat i la depressió.

Com en el cas d’un comportament addictiu qualsevol, els usuaris del porno necessiten estímuls cada vegada més forts per sentir-se satisfets. A causa de l’activitat de les neurones mirall, que són cèl·lules cerebrals que s’activen quan fem alguna cosa però també quan observem d’altres persones que la fan, les àrees del cervell que s’activen mirant pornografia són les mateixes que quan es practica sexe, i això fa que el sexe convencional interessi cada vegada menys als consumidors de pornografia.

3. Sexting

Una tercera implicació de la pornografia a l’adolescència és el sexting. És la difusió a través del mòbil de fotografies i vídeos de contingut sexual on el protagonista és el mateix adolescent. És un fenomen en auge inspirat pel consum de porno dur (consum que fan regularment els menors d’edat), on les fotos i vídeos sexuals sovint imiten el tipus de comportament que proposa aquest gènere.

Avui dia enviar i rebre imatges del cos és part del flirteig. No hi ha tallafocs o filtres capaços de bloquejar de manera efectiva l’enviament i la rebuda d’aquest tipus de continguts. De fet, hi ha aplicacions per practicar sexting dissenyades per aparentar que són calculadores o navegadors i enganyar d’aquesta manera les famílies, incapaces de detectar per quin mitjà s’estan compartint aquesta mena d’imatges.

Què podem fer per la sexualitat dels nostres fills?

1. Donar informació

Molts adolescents busquen respostes sobre dubtes raonables que tenen sobre la mecànica sexual. Com que troben aquestes respostes de forma anònima a les webs pornogràfiques, ja no les busquen en altres entorns on ells haurien de donar la cara, encara que fos davant un expert neutre, un professional.

Si volem que els fills tinguin informació fiable procedent de fonts que controlem nosaltres, deixem al seu abast aquesta informació abans que recorrin a la font de la pornografia.

Tant si us sentiu còmodes parlant de sexe amb els fills com si no (sobretot en aquest cas) envieu-los a visitar algun professional que els orienti. Una dona, si són noies. Un bon sexòleg, un psicòleg bo o un bon orientador. Trieu algú de qui tingueu bones referències o que hagueu conegut prèviament i feu-hi anar l’adolescent. Podeu acompanyar-l’hi si voleu, però és important que la visita es faci sense els pares. El professional li donarà informació i l’ajudarà a reflexionar sobre qüestions preventives i també a saber on trobar ajuda quan li convingui.

La privacitat d’aquesta consulta és important perquè davant dels pares els adolescents es poden sentir molt incòmodes tractant qüestions de sexe. Com a pares, confieu en els professionals. Això farà que els joves hi puguin tenir confiança també i d’aquesta manera serà més probable que hi tornin a buscar ajuda si els fa falta.

2. Ensenyar a distingir

Explicar què és el sexe ben entès i què és el sexe nociu. Podeu dir senzillament que el sexe ben entès és el que:

– Es practica per raons que tenen a veure amb l’afecte o el desig i respecta tant les necessitats de l’altra persona amb qui es manté una relació sexual com les pròpies. És a dir, no se sotmet a les preferències de l’altre ni fa sotmetre l’altre a les pròpies preferències sense tenir-lo en compte.

I el sexe nociu és, per contraposició, el que no té en compte el desig o les necessitats de tots els que participen en l’activitat sexual.

3. Mostrar tranquil·litat davant les seves opcions sexuals si són de «sexe ben entès»

Siguin quines siguin les parelles que triïn, si són triades i les relacions que hi mantenen són de les que hem qualificat de «sexe ben entès», el millor que podem fer per tenir la confiança dels fills i ajudar-los és mostrar-nos respectuosos i tranquils. Transmetre que el nostre interès és que ells i els seus companys sexuals siguin feliços i respectuosos amb els altres i amb ells mateixos, i que aquí ens tenen per al que necessitin.

4. Parlar de pornografia

Cal restringir l’accés al porno tant com puguem, amb els instruments de control parental de les pantalles. Amb tot, els adolescents hi continuaran tenint un accés molt més fàcil que qualsevol generació anterior, perquè d’aparells amb connexió lliure a internet n’hi ha arreu. Per tant, més enllà de restringir-la, és molt important educar els fills en relació amb la pornografia.

Per tal que no la converteixin en el seu manual d’instruccions en sexualitat, haurem de qüestionar-la, de rebatre-la. I només ho podem fer si en parlem.

Al cap i a la fi, ensenyem els fills a comportar-se en molts àmbits però moltes vegades oblidem precisament aquest, que tant pot afectar les seves relacions afectives. En la mesura del possible, serà bo assumir una responsabilitat educativa en aquest àmbit en comptes de deixar l’educació sexual en mans d’una indústria poderosa que busca el benefici propi a còpia de crear necessitats.

Per parlar de pornografia els podem advertir que el que el porno mostra no és el que esperen les parelles sexuals fora de l’espectacle. Digueu-los que a la pornografia tot s’exagera, s’altera, que les capacitats dels protagonistes no són reals. Que fingeixen per ampliar els efectes i així augmentar l’espectacularitat. Que tot el que s’hi mostra està pensat no pas per reflectir la realitat sinó per aconseguir més espectadors, i que els espectadors a vegades volen reproduir a la realitat el que veuen a les imatges, quan això no té sentit perquè les relacions reals ens porten per camins més senzills i naturals. Que el que esperen les parelles sexuals de debò sovint està ben lluny del que proposa la indústria del porno, de manera que els seus models no són els que s’han de complir.

També cal dir-los que sovint les relacions que s’hi veuen no són ètiques perquè no compten amb el consentiment de qui hi participa. Que moltíssimes vegades el que es mostra en pornografia com a agradable o satisfactori sovint no ho és a la vida real —sobretot per a les dones—. I que de vegades les persones no s’atreveixen a mostrar preferències diferents de les que la pornografia proposa per por de semblar estranyes, de manera que és imprescindible que els fills no tinguin pressupòsits ni judicis previs sobre les preferències de l’altre sinó que cada membre de la relació sexual es pugui sentir lliure (cal estar plenament oberts i oblidar els models de l’espectacle).

5. Generar confiança

El fet que els adolescents no demanin ajuda als adults (quan, per exemple, se senten pressionats per participar del sexting) es deu a la seva por de les crítiques i que el seu comportament no sigui acceptat. La confiança, doncs, s’ha de construir tenint això en compte. De la construcció de la confiança en parlarem a la segona part.

6. Educar l’afectivitat

Una bona manera d’educar l’afectivitat des de petits és ser afectuosos amb la parella, mostrar proximitat emocional i corporal amb el company o companya, tant si és una nova parella com el pare o la mare dels fills.

Parlar de sexe informalment en família, d’una manera distesa i tranquil·la, també ajuda a traslladar idees, valors i un sentir concret sobre la sexualitat, així com una confiança que facilitarà que els fills en parlin si els convé.

Tant per a l’educació de l’afectivitat com per generar confiança, és important ser respectuosos amb la diversitat sexual i de gènere. Tenir clar que triar el gènere on ens sentim còmodes és un dret i que és bo que tothom sigui tractat segons les seves necessitats, segons la identitat que decideixi tenir, és la millor manera de respectar, també, la llibertat dels nostres fills.