Tajomstvo hodinára
Záhady Slima Hardyho #2
Jack Benton
Preklad Adriana Karvaiová

„Tajomstvo hodinára“

Autorské Práva © Jack Benton / Chris Ward 2018

Preklad: Adriana Karvaiová

Právo Jacka Bentona / Chrisa Warda na identifikáciu ako autora tohto diela si uplatňuje v súlade so zákonom o autorských právach, dizajnoch a patentoch z roku 1988.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nemôže reprodukovať, ukladať v systéme vyhľadávania alebo prenášať v akejkoľvek podobe alebo akýmikoľvek prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora.

Tento príbeh je dielom fikcie a je výsledkom autorovej fantázie. Všetky podobnosti so skutočným umiestnením alebo s osobami žijúcimi alebo mŕtvymi sú úplne náhodné.

Tajomstvo hodinára
Záhady Slima Hardyho #2

Jack Benton

Preklad: Adriana Karvaiová

1

Túra nešla podľa plánu.

Hrozivo vyzerajúce žulové končiare Rough Tor boli chabým oporným bodom, keďže sa pohybovali pozdĺž panorámy, keď sa Slim Hardy pokúšal nájsť stopu cesty, ktorá ho viedla z kopca z parkoviska.

Napravo od neho stádo divých poníkov z rašeliniska a blokovalo priamu cestu k hrebeňu a najvyšším končiarom. Ich vzdorovité oči sledovali každý jeho krok, keď ich Slim obchádzal a pomaly sa pohyboval po bažinatom nerovnom teréne a opatrne šiel po žulovej sutine trčiacej cez tufy rašeliniskovej trávy.

Slim si povzdychol. Teraz bol mimo kurzu, dlhý hrebeň Rough Tor stúpal takmer rovno a plochý vrchol Brown Willy s padajúcimi skalami sa objavoval priamo vpredu cez široké, mierne údolie. Zo zvyku siahol po ploskačke, ktorá tam už nebola, potriasol si rukou, akoby sa chcel potrestať za svoju zábudlivosť, a potom si sadol na skalu a oddýchol si.

Hore na hrebeni dvaja turisti, ktorých sledoval z parkoviska, zoskočili pomedzi skaly a smerovali k Brown Willy. Keď zmizli z dohľadu, Slim pocítil náhlu bolesť samoty. Na samom spodku svahu boli na parkovisku tri autá popri jeho červenom bicykli, ale po ostatných chodcoch nebolo ani stopy. Okrem poníkov bol sám.

Po kúsku zvyšku sendviča a nádychu z fľaše s vodou pozrel Slim na vrchol, zmietaný nerozhodnosťou. Čakala ho dlhá cyklojazda po kľukatých, vyhĺbených poľných cestách a jeho baterka bola vybitá. Keď sa však otočil, slnko nakrátko prerazilo medzi mrakmi a ďaleko na juh sa Lamanšský prieliv trblietal medzi dvoma kopcami. Na severozápade Slim hľadal Atlantik, ale hromada mrakov visela nízko nad poliami a zakrývala všetko, i najmenší šedý trojuholník, ktorým mohla byť voda.

S vytrvalým zavrčaním si dal ruksak späť na plecia a vrátil sa na cestičku, ale neurobil viac ako pár krokov, keď sa mu pod topánkou skotúľala voľná skala a ponorila ho po kolená do jamy špinavej vody. Slim sa uškrnul, vytiahol nohu z močiara a potácal sa dopredu na suchšiu zem.

Keď si vytiahol a vyprázdnil ľavú čižmu, zamyslene sa zamračil a spomenul si, že na posteli v jeho izbe ležal náhradný pár ponožiek, ktoré vynechal z tašky, aby uvoľnil miesto pre starú brožúru z požičovne.

Z mrakov sa opäť krátko vynorilo slnko a žulové komíny iskrili v náhlom jase. Stádo poníkov sa presunulo cez kopec a Slimovi zostala rovná cesta k hrebeňu.

„Poďme,“ zamrmlal si pre seba. „Ty sa nevzdávaš, však?“

Jeho čižma zaškrípala, keď si ju znovu obul, ale s grimasou, ktorá mu len zriedka opustila tvár, sa nakoniec o pätnásť minút dostal na vyvýšeninu a vyšplhal sa na žulové stohy do najvyššieho hľadiska. Zrazu vládu prevzala hmla a zakryla všetko okrem svahov kopca. Staročínske hlinené lomy na juhozápade boli ako duchovia v hmle, ale nad svetom visela temná sivá plachta.

Slim mal medzi prstami špinu ostrú ako brúsny papier a na chvíľu sa zastavil, aby sa rýchlo napil, a potom sa vydal na cestu nadol. Teplý skorý jarný deň sa rýchlo vrátil k neskorému zimnému večeru a do úplnej tmy ostávala iba hodina svetla. Napriek tomu, že hmla ešte nevstrebala malé štrkové parkovisko do jeho amorfnej sivej palety - jeho bicykel identifikovala škvrna červenej farby pri spodnej stene - vrchol vyzeral byť oveľa ďalej, ako keď začínal.

Hľadel do diaľky a počítal ovečky schúlené v malej kotline ďalej po svahu, aby odstránil mrazivé poryvy vetra z mysle, keď sa mu niečo pohlo pod nohou.

Tvrdo dopadol a chytil sa rukami. Dopadol na rovnakú nohu, ale tentoraz si členok vyvrtol a po nohe sa mu rozbehla vlna bolesti. Prevrátil sa na chrbát, zložil si topánku a niekoľko minút si členok šúchal. Vyzliekol si premočenú ponožku, aby tak odhalil počiatky nahnevanej modriny a odokrytie čo i tak malej časti tela februárovému vzduchu mu vyslalo po tele zimomriavky. Zem tu bola prinajmenšom suchá a on sa posadil a pozeral hore svahom, cítiac sa nahnevane aj hlúpo. Oklam ma raz, oklam ma dvakrát, spomenul si na začiatok príslovia, ktoré hovorievala jeho bývalá manželka, aj keď na jeho zvyšok už zabudol.

Rozhliadol sa, premýšľal, ktorá skala ho podrazila, a zamračil sa. Niečo vytŕčalo medzi dvoma chumáčmi trávy, trepotajúcimi sa vo vánku.

Roh igelitky, rozdrvený a ošúchaný, jeho stará farba dávno vybledla do sivobiela. Slim váhal, či ju zdvihnúť, pričom si spomenul na armádnu misiu v Iraku, kde niečo také mohlo naznačovať nášľapnú mínu, mohol to byť ukazovateľ pre miestnych militantov, ktorí oblasť stále používajú. Každý kúsok odpadu mohol znamenať smrť a na predmestí niektorých špinavých a prašných miest sa Slim sotva odvážil urobiť krok vpred.

Na jeho prekvapenie to odolalo jeho prudkému ťahaniu. Strčil ruky do trávnika a prstami uvoľnil tvrdý, hranatý útvar, ktorý taška obsahovala. Rozprestieralo sa to pod trávnikom po šírke niekoľkých dlaní. Srdce mu začalo prudko biť. Stratená vojenská munícia? Dartmoor na severovýchode slúžil na vojenské cvičenia, ale vresovisko Bodmin bolo údajne bezpečné.

Zatlačil prst na tvrdý povrch a vec trochu povolila. Drevo, nie plast alebo kov. Žiadna bomba, ktorú kedy videl, nebola vyrobená z dreva.

Odtiahol trávnik, ktorý sa ľahko poddal, a postupne vytiahol zabalený predmet z trávy. Hranaté rohy a vyrezávané drážky vzbudili jeho zvedavosť. Rozviazal uzol na taške a predmet vybral von.

„Hm…?”

Taška obsahovala krásne zdobené kukučkové hodiny. Jemné drevené rytiny obklopovali pekný ciferník v strede. Na jeho prekvapenie stále fungovali, pretože z dverí nad 12 číslicou zrazu vyletela malá kukučka, unavený výkrik do Slimových ohromených uší.

2

„Zostanete ešte týždeň, pán Hardy?”

Pani Greysonová, postaršia pani s prísnou tvárou, majiteľka penziónu Lakeview Bed & Breakfast, podniku, ktorý zaslúžil len dve zo svojich troch hviezdičiek, čakala v ponurej sieni, keď Slim vstúpil prednými dverami. Vymrznutý a ubolený z dlhej jazdy a stále vystrašený z toho, ako z neho rútiaci sa Escort s vylágrovaným motorom takmer urobil fašírku, dúfal, že sa vyhne konfrontácii, kým sa aspoň neosprchuje.

„Ešte som sa nerozhodol,“ povedal. „Môžem vám dať vedieť zajtra?“

„Len potrebujem vedieť, či môžem inzerovať vašu izbu.”

Slim nevidel v štvorizbovom penzióne žiadnych ďalších zákazníkov. Nasilu vystrúhal úsmev pani Greysonovej, ale keď okolo nej vyšiel ku schodisku, zastavil sa.

„Povedzte, neviete o nikom miestnom, čo robí nacenenie, však?”

„Nacenenie? Čoho?”

Slim zdvihol zápästie a zamával napodobeninou značkových hodiniek, ktorú si zohnal pred rokom vo výpredaji. „Myslel som, že ich predám v záložni,” povedal. „Myslel som si, že by mohol byť čas na novší model.”

Pani Greysonová pokrčila nos. „Môžem vám povedať aj ja, koľko stoja. Nič.”

Slim sa usmial. „Myslím to vážne. Patrili môjmu otcovi. Je to rodinné dedičstvo.”

Pani Greysonová pokrčila plecami, ako keby si bola vedomá, že klame. „Som si istá, že budete strácať čas, ale ak to myslíte vážne, nájdete niekoho v Tavistocku. Trh majú každú sobotu. Predávajú sa všetky druhy harabúrd a nepochybne nájdete niekoho, kto je ochotný to zobrať za veľmi nízku cenu.“

„Tavistock? Kde to je?”

„Druhá strana Launcestonu. V Devone.”

Toto posledné bolo povedané s pokrčeným nosom, ako keby existovať za hranicami Cornwallu bolo najohavnejším zločinom.

„Ide tam autobus?”

Pani Greysonová si povzdychla. „Prečo si nepožičiate auto? Čo je to za človeka, ktorý príde do Cornwallu bez auta?”

Typ, ktorý už nemá vodičský preukaz, chcel Slim povedať, ale nepovedal. Jej predsudky siahali dostatočne hlboko už bez znalosti jeho zákazu riadenia motorového vozidla. „Povedal som vám, že sa snažím byť šetrný k životnému prostrediu. Pokúšam sa dostať do kontaktu so svojou pozemskou stránkou.”

„Aké milé.“ Ďalší povzdych. „Nuž, na dvere vašej izby je pripnutý rozvrh, ako som vám už povedala ja.”

Slim si nepamätal, či mu to u vravela alebo nie. Pravda, niečo tam bolo, ale bolo to vyblednuté do takmer nečitateľnosti a pravdepodobne roky zastarané.

„Ďakujem,“ povedal a usmial sa na ňu.

„Úprimne povedané, neviete, aké máte šťastie, že firma First Bus začala fungovať v severnom Cornwalle. Kedysi šiel do Camelfordu za týždeň len jeden autobus. Odišiel o 14.00 hod. v utorok a týždeň ste museli čakať, kým sa dostanete domov. Predstavte si, že by ste na týždeň uviazli v Camelforde? Väčšine ľudí stačí hodina.”

„To nie je bohviečo, však?”

Pani Greysonovej unikol Slimov jemný sarkazmus. „Teraz autobusy chodia aspoň dvakrát denne. Bol to Blair, ten to vyriešil. Odvtedy, čo sa Toryovci dostali späť, išlo všetko dole vodou. Išli po morskom bazéne v Bude, potom verejné toalety v...“

„Ďakujem, pani Greysonová,“ povedal Slim.

Pani Greysonová sa obrátila späť do kuchyne, ústa sa stále ticho pohybovali, ako keby slová naďalej vypadávali ako kvapky pretekajúceho kohútika, rukami nemotorne stískala niekoľko šekov a obálok s bankovými výpismi. Slim práve začal dúfať, že sa rozhovor skončil, keď sa zastavila a otočila sa späť. „Pôjdete dnes večer opäť na večeru?”

Penleven mal jediný obchod, ktorý sa zavieral o šiestej večer, a jednu krčmu, v ktorej prestali podávať jedlo o pol deviatej. Mal pol hodinu na to, aby sa dostal k svojmu osamotenému stolu v rodinnej miestnosti, alebo mal na výber polotovarové cestoviny a tuniakový sendvič tretiu noc za sebou. Aj keď mal Slim dôvody pre svoj predĺžený pobyt v Cornwalle, dodržiavanie jeho prezývky nebolo jedným z nich.

Prikývol. „Myslím, že áno,“ povedal.

„Nuž, nezabudnite svoj kľúč,“ povedala mu niečo, čo mu hovorila každú noc počas jeho trojtýždňového pobytu. „Nevstanem, aby som vás pustila späť dnu.”

3

Slim hore vo svojej útulnej izbe, prekvapivo veľkej pre dom, ktorý bol navonok dosť malý, vytiahol z ruksaku hodiny a vybalil ich z plastového vrecka.

O hodinách nevedel zhola nič. Vo svojom poslednom byte mal jeden lacný plast, ktorý tu predchádzajúci obyvateľ zanechal, ale ak bol zvedavý na čas, vždy používal svoju starú Nokiu alebo jedny zo svojich starých lacných náramkových hodiniek, ktoré používal, až kým neboli poškriabané do nečitateľnosti, a potom si kúpil ďalšie, podobné.

Hodiny boli drevené, obdĺžnikového tvaru a vyzerali ako zimná chata so špicatou previsnutou strechou a otvorom v spodnej časti pre chýbajúce kyvadlo. Ciferník s kovovými rímskymi číslicami, ktoré boli trochu fľakaté, bol obklopený vyrezávanými ornamentami: vzory zvierat a stromov, symboly, ktoré pravdepodobne predstavovali slnko a mesiac alebo ročné obdobia. V polkruhu pod ciferníkom bol tenký pásik pripomínajúci mesiac naklonený nahor alebo možno nedokončenú podkovu. Na jeho povrchu bolo urobených niekoľko nečitateľných škrabancov. Celé hodiny boli potiahnuté hrubým základným lakom, ktorý sa mal brúsiť a vyhladzovať, keď bol dizajn sfinalizovaný a zdokonalený.

Slim nechápavo pokrútil hlavou. Nikdy predtým sa s ručne vyrobenými hodinami nestretol. Ak si niekto našiel čas na vytvorenie niečoho tak komplexného, prečo to zabalil do vrecka a zahrabal na slatine?

Je zaujímavé, že napriek chýbajúcemu kyvadlu hodiny stále tikali, aj keď ručičky boli o niekoľko hodín mimo správneho času - teraz ukazovali takmer jedenásť - a spodok na mieste, kde sa vrece roztrhlo, bol vážne poškodený vodou. Slim sa pokúsil spodok odstrániť, aby sa pozrel dovnútra, ale bol pevne priskrutkovaný a bez vlastných nástrojov nechcel pani Greysonovú znova obťažovať pred rozvidnením. Drevo však páchlo rašelinou ako aj zatuchlinou od staroby. Slim si ľahko vedel predstaviť, že hodiny sú staršie ako jeho vlastných štyridsaťšesť rokov.

Slim vytiahol z rohového umývadla vlhkú handričku a hodiny utrel. Lak rýchlo dosiahol niekdajší panovačný lesk ako špina a prach mizli. Detaily vo vyrezávaní sa stali zreteľnejšími: myši, líšky, jazvece a ďalšia britská divá zver skrývajúca sa medzi zakrivenými ozdôbkami a oblúkmi stromov. Pevné cvaknutie hodinového mechanizmu naznačovalo mechanickú zručnosť výrobcu rovnako veľkú ako umeleckú. Ktokoľvek vyrobil tieto hodiny, urobil to s veľkou hrdosťou a mimoriadnou úrovňou zručnosti.

Slim ich postavil na komodu vedľa postele a potom si zobral kabát. Nastal čas jeho nočného treku do miestneho hostinca, dúfajme, že včas na to, aby stihol posledné objednávky jedla. Už tretiu noc za sebou ozaj nemal chuť na kuracie a hubové rezance. Nieže by nemal rád cestovinový polotovar, ale malý dedinský obchodík sa zásoboval iba jednou príchuťou. V jednu noc, keď sa vzchopil a kúpil plechovku fazule a párkov, zistil, že je tri mesiace po záruke.

Keď po zotmení vyrazil do slabého mrholenia, ktoré bolo hlavnou charakteristikou vresoviska Bodmin a jeho okolia, nemohol prestať myslieť na hodiny.

Keby našiel mešec zlata, nemohlo to byť tajomnejšie.

4

„Kto ste vlastne, pán Hardy?“ Povedala pani Greysonová a zadržala tanier s raňajkami vo vzduchu, ako keby jej doručenie na stôl pred ním záviselo od jeho odpovede. „Myslím tým, ubytujete sa tu v mojom penzióne uprostred ničoho na celé týždne a jediné, čo robíte každý deň, je chodiť po rašeliniskách alebo sa túlať po dedine. Ste tu z nejakého konkrétneho dôvodu?”

Slim pokrčil plecami. „Som zotavujúci sa alkoholik.”

„Napriek tomu večeriate v Crowne každú noc?”

„Hovorte tomu pokánie,“ povedal Slim. „Konfrontujem svojich osobných démonov. Navyše vždy sedím v rodinnej miestnosti, mimo dosahu chlastu.“

„Ale prečo tu? Prečo práve Penleven? Ak by som si nevšimla, že si nedokážete zapamätať základné veci, ako napríklad vziať si kľúč od vchodových dverí, keď idete von, predstavovala by som si, že by ste sa mohli tu skrývať ako špión.”

Slim pokrčil plecami. „Nemohol som si dovoliť ísť do zahraničia. A vždy ma priťahoval Cornwall, najmä chladné, temné a nevýrazné časti, ktorým sa väčšina ľudí vyhýba.“

„Nuž, nič také nie je ako Penleven,“ povedala pani Greysonová s miernym sklamaním, ako keby kedysi mala príležitosť odísť, ale svoju šancu premrhala. „V dedine je len pár stoviek ľudí, ale aspoň nie sme mesto zimných duchov ako mnohé pobrežné dediny.”

„Mesto duchov?”

„Boscastle, Port Isaac, Padstow... všetko sú to prázdninové domovy. V lete prosperujúce, v zime opustené. Možno nie sme uponáhľaná komunita, ale v obchode alebo krčme je vždy aspoň priateľská tvár.“

Pri príležitostiach, kedy sa Slim odvážil objednať si jedlo z Crownovho baru, videl niekoľko priateľských tvárí, ale aj veľa potláčaných trápení, skĺznutých cez pollitre a hľadiacich do prázdna. Možno to bolo zimou - v noci vietor zavýjal a dosť silno rachotil oknom, niekedy sa bál, že ho vytrhne zo steny a na ceste hore k penziónu bola poriadna tma, nie ako keď je tma v meste, na čo bol Slim zvyknutý. Alebo možno to bolo tým, že v týchto častiach nebolo veľmi o čom hovoriť. Slim nemal v telefóne žiadny signál, pokiaľ nepochodil kilometer do kopca smerom k A39, ale pre niekoho, kto chcel viac zabúdať, než počuť, to bola ideálna situácia.

Akoby sa pani Greysonová vzdala honby za útržkom klebiet, ktorý by mohol nakrátko povýšiť jej status medzi statočne klebetnými staršími členmi komunity, položila Slimove raňajky a ustúpila, založila ruky a niekoľko minút predtým stála v pozore. Zrazu sa otočila na opätkoch a odpochodovala späť do kuchyne. Slim zostal v stiesnenej jedálni penziónu sám: tri stoly pritlačené tak tesne k stenám, že poznačili tapetu, a jeden plávajúci v strede, akoby bol zabudnutý. Pani Greysonová, na znak vzdoru proti jeho opovážlivosti zaťažovať ju svojimi vecami, každé ráno prestrela pre Slima najmenej žiaduce miesto na stole zastrčenom za dverami do siene. Jedálny lístok s tromi prečiarknutými možnosťami zo štyroch pozostával iba z kapustníka s občasnou pomocou pečenej fazule ako prílohy. Slim mal také vetry, že musel v noci okno svojej spálne nechať otvorené.

Hrianky boli prinajmenšom stále chutné a káva, aj keď jej chýbalo niečo, čo by Slim bol kedysi pridal, bola silná a chutila, ako keby bola uvarená včera, tak, ako ju mal Slim rád.

Rýchlo dojedol, zakričal vďaka pani Greysonovej a potom vyrazil, než ho mohla znova zahnať do kúta. Privítal ho vlhký vietor svišťajúci pri Bodmine pár kilometrov na východ, ktorý bol skutočnou výzvou pre jeho bundu, aby ho držala v suchu a teple. Aj keď boli slatiny suché, Penleven bol zahalený rovnakým hmlovým dažďom, ako keby vlastnil svoj vlastný mikrokozmický poveternostný systém.

Autobus meškal prijateľných desať minút a odviezol ho zdanlivo nekonečným meandrom zalesnenými údoliami po úzkych, hadovitých cestách, až sa nakoniec vynoril v údolí pekného mesta Tavistock. Rozliehalo sa pozdĺž rieky Tavy s príjemnou zbierkou historických ulíc lemovaných prekvapivo kozmopolitnými obchodmi. Slim si užil vzácny komfort ľudí a využil príležitosť na výmenu starého mydla v kúpeľni pani Greysonovej, kúpil si tričko z H&M a potom si dal obed v krčme Wetherspoons. Keď turnaj rugby na veľkej obrazovke skončil, rozhodol sa vrátiť k svojmu zámeru: Našiel krytú tržnicu pri rieke a spýtal sa na predajcu starožitností. Traja ľudia odporučili Geoffa Bunceho, majiteľa bazáru, zastrčeného v severovýchodnom rohu vedľa rušnej kaviarne.

„Potrebujem si dať ohodnotiť hodiny,“ povedal Slim bielo-bradatému Buncovi, ktorý vďaka svojmu obvodu pása a bujnej brade vyzeral ako Santa mimo sezóny, pričom tento dojem podčiarkovali traky, ktoré sa mu tiahli cez vyčnievajúce brucho.

„Ukážte.”

Bunce niekoľkokrát otočil hodiny, spokojne si mrmlal pod nosom a občas sa podozrievavo pozrel na Slima s prižmúrenými očami.

„Môžem ich otvoriť?”

„Samozrejme.”

Keď sa Bunce pustil do práce so skrutkovačom, Slim sa posadil vedľa svojho stola a nechal oči skĺznuť po policiach a škatuliach naložených haradurdami. Nie tak starožitnosťami, ako skôr zaprášeným a dávno zabudnutým odpadom z minulosti.

„Ste priateľom starého Bircha?“ Povedal Bunce náhle.

„Čo?”

Bunce vytiahol obálku poškodenú vodou.

„Starý Birch. Amos.”

Slim sa zamračil a premýšľal, či Bunce neskĺzol do cornwallského dialektu. Potom s náznakom frustrácie muž zopakoval: „Amos Birch. Muž, ktorý vyrobil tieto hodiny. Žil v Trelee, neďaleko vresoviska Bodmin. Vlastnil farmu. Spočiatku predával svoje hodiny priamo tu na trhu Tavistock, než sa stal známym. Bol to váš priateľ?”

„Áno, priateľ.”

„Tak toto hádam patrí vám.“ Muž potriasol obálkou, ako by chcel Slimovi pripomenúť jej existenciu.

Slim ju zobral a okamžite pocítil starnúcu chúlostivosť papiera spojenú s vlhkosťou. Ak by sa ju pokúsil otvoriť, obálka by sa mu rozpadla v rukách a stratila by sa akákoľvek správa v nej.

„Aha, tu je to,“ povedal s nepresvedčivým úsmevom. „Hľadal som to.”

„Iste, pán...?“

„Hardy. John Hardy, ale ľudia ma volajú Slim.”

„Nebudem sa pýtať prečo.”

„Nie. Nie je to príbeh, ktorý by stál za to vyrozprávať.”

Bunce si znova povzdychol. Ešte raz otočil hodiny. „Nie sú dokončené,“ povedal a potvrdil, čo už Slim predpokladal. „Hádam, že vám to dal váš priateľ Birch ako darček? Nemohol to predať v takom stave, muž s jeho povesťou.“

„Zdá sa, že ste ho dobre poznali.”

„Priatelia zo školy. Amos bol o dva roky starší, ale v okolí nebolo veľa detí. Každý poznal všetkých ostatných.”

„Áno, tak je to v malých komunitách.”

„Nie ste odtiaľto, pán Hardy?”

Slim mal vždy pocit, že hovorí neutrálnym prízvukom, ale to ho samo osebe urobilo outsiderom na mieste, kde sa očakávali silné akcenty z Westcountry.

„Lancashire,“ povedal. „Ale strávil som veľa času v zámorí.”

„Armáda?”

„Ako to viete?”

„Vaše oči,“ povedal Bunce. „Vidím v nich duchov.”

Slim urobil krok späť. Začal sa mihať kotúč nechcených spomienok, ktorý striasol a vytesnil.

„Boli ste tiež na vojne?”

„Falklandy. Čím menej sa o tom hovorí, tým lepšie.”

Slim prikývol. Mali aspoň spoločnú reč. „Myslím, že som vás už zdržal viac než dosť...“

„Dostanete za to niekoľko stoviek,“ povedal Bunce a náhle zdvihol hodiny. „Možno trochu viac, ak ho dáte do aukcie. Je mnoho zberateľov hodín Amosa Bircha, ktoré sú vzácne. Tieto nie sú dokončené a majú nejaké kozmetické poškodenia, ale stále je to originál Amos Birch. Bývali vyhľadávané. Amos bol pravým remeselníkom dávno predtým, ako bolo remeslo znovu v móde.”

„Bol?”

Bunce sa zamračil a Slim cítil, ako mužove oči rozoberajú každú niť jeho lži.

„Záujem o Amosa Bircha upadal potom, čo zmizol.”

„Potom, čo ...?”

„Ste si vedomý, či nie, pán Hardy, že váš priateľ je nezvestný viac ako dvadsať rokov?“

5

Osamelá krčma Crown & Lion, ktorá bola na samom okraji Penlevenu a ktorú oddeľoval od najbližšieho sídla domov múr stromov ako vyhýbajúci sa sused, nikdy nevyzerala príjemnejšie. Z jedinej autobusovej zastávky v dedine Slim nemal inú možnosť, ako prejsť okolo nej, aby sa dostal k penziónu, a zatiaľ čo často večeral v jeho strapatej rodinnej miestnosti s malou túžbou po alkoholickom nápoji, ktorý by zmietol posledné tri mesiace zotavovania mihnutím prižmúreného oka miestneho obyvateľa, dnes v noci cítil príliš veľa zo starého napätia, nervózneho nepokoja, ktorý ho vždy tlačil cez okraj. Ľudia hovorievali, že kto je raz alkoholik, vždy je alkoholik, a zatiaľ čo Slim mal nádej, že si jedného dňa dopraje príležitostné pivo, tie dni kontroly a spokojnosti bez démonov boli ďaleko. Venoval svetlám v okne krčmy jediný túžobný pohľad, potom zrýchlil krok a ponáhľal sa preč.

Po návrate do penziónu bolo ticho, ale cez zatvorené dvere vychádzal tlmený zvuk televízie. Slim otvoril dvere a uvidel pani Greysonovú spať v kresle pred elektrickým krbom. Diaľkový ovládač spočíval na stoličke vedľa nej, ako keby bola chcela stíšiť zvuk a potom usnúť.

Slim vyšiel hore. Hodiny si položil na posteľ a potom išiel von. Pol kilometra cesty pred jediným dedinským obchodom našiel Slim telefónny automat. Zavolal priateľovi späť do Lancashire. Kay Skelton bol odborníkom na lingvistiku a prekladateľstvo, Slim ho poznal zo svojich vojenských čias a predtým s ním spolupracoval. Slim vysvetlil starý list nachádzajúci sa v zadnej časti hodín.

„Potrebujem vedieť, čo je na ňom napísané, ak vôbec niečo,“ povedal Slim.

„Pošli mi to doporučene,“ povedal Kay. „Nie je to niečo, čo by som ja vedel urobiť, ale mám priateľa, ktorý mi môže pomôcť.”

Po ukončení hovoru bol Slim prekvapený, keď zistil, že obchod je stále otvorený, dokonca aj takmer o šesť pätnásť.

„Práve zatváram,“ zaznel prísny pozdrav predavačky, staršej ženy s tak kyslou tvárou, Slim pochyboval, že by sa vedela usmiať, keby sa o to aj pokúsila.

„Budem len minútu,“ povedal Slim.

„Ach, to hovoria všetci, viete?“ Povedala s úškrnom a sarkastickým smiechom, vďaka čomu si Slim nebol istý, či si robí srandu alebo je drzá.

Po kúpe obálky sa Slim dozvedel, že áno, obchod fungoval aj ako miestna pošta, ale napriek tomu, že áno, dokázala zabezpečiť doporučené zásielky, za poštové služby mimo prevádzkových hodín sa vyžadoval príplatok.

„Je to odtiaľto ďaleko do Trelee?“ Spýtal sa, keď ho obchodníčka nie tak nenápadne nahnala k dverám.

„Prečo by ste tam chceli ísť? Nie je tam veľa pre turistov.“

„Počul som, že tam je niečo záhadné.”

Predavačka prevrátila očami. „Ach, myslíte Amosa Bircha, hodinára. Myslela som si, že už je to otrepané. Čo sa staráte o to, že starý muž zmizne?”

„Som súkromný detektív. Príbeh ma zaujal.”

„Prečo? Dá sa toho usúdiť veľmi málo. Najal vás niekto?”

Do slova „najať“ vložila toľko opovrhnutia, že Slima zaujímalo, či mala obchodníčka v minulosti s očkami zlé skúsenosti.

„Som na dovolenke,“ povedal. „Ale viete, čo sa hovorí - raz policajt, vždy policajt.”

„Hovorí sa to, však?”

„Takže... doľava alebo doprava z dediny?”

Predavačka opäť prevrátila očami. „Severne po starej Camelfordovej ceste. Môžete vidieť tabuľku - kedysi existovala, ale už sa nekosí burina tak, ako kedysi. Asi desať minút autom.”

„A pešo?”

„Hodina. Možno trochu viac. Ak poznáte skratku okrajom Bodminu, dá sa ušetriť čas, ale buďte opatrný. Bývala to banícka krajina.”

„Vďaka.”

„A vezmite si niečo na jedenie. Toto je jediný obchod odtiaľto, kým sa nedostanete do autoservisu Shell na A39 kúsok od Camelfordu.“

Slim prikývol. „Vďaka za informácie.”

Predavačka pokrčila plecami. „Ak chcete moju radu, ušetrila by som si to úsilie. Nie je toho veľa čo vidieť, len starý statok, a nie je toho veľa čo vedieť. Keď Amos Birch zmizol, uistil sa, že ho nikdy nenájdu.“

6

Nasledujúce ráno dážď zdravil Slima, ale pani Greysonová mala rovnako veselú náladu, ako ju vždy, keď vysvetľoval, že ide von.

„Nie je to najlepší deň pre bažiny, nemyslíte?“ povedala. Keď Slim pokrčil plecami, dodala: „Myslím, že mám dáždnik, ktorý by som vám mohla požičať, ale na bicykli ho len ťažko môžete použiť a v každom prípade vietor tam hore by s ním narobil riadnu paseku.“

Slim zvažoval, že ju nebude brať vážne a aj tak o dáždnik požiada, ale napokon sa rozhodolrisknúť to so svojou denne nosenou bundou. Pani Greysonová mu však ponúkla starú mapu, pričom Trelee bolo označené ako zväčšená bodka o niekoľko štvorcov mriežky nad miestom, kde Penleven dostal viac priestoru, ako by si zaslúžil jeho riedky zhluk domov.

Cesta bola taká, akú očakával od Cornwallu kdekoľvek od A30 alebo A39: nekonečný kľukatý pruh ledva dostatočne široký na to, aby ním mohli prejsť dve vozidlá, spleť slepých rohov a skrytých križovatiek, ktoré sa ponárali do zalesnených údolí a znenazdajky sa novu objavovali kopce poľnohospodárskej pôdy a vresoviska. Klaustrofóbne živé ploty sa občas otvorili, aby odhalili drsne krásne panorámy hmlistého otvoreného priestoru, ale pri prechádzaní temnotou vrhanou previslými stromami a jediným spoločníkom, ktorým bol vzdialený štekot psa alebo plač vtáka, sa Slimova predstavivosť začala pohrávať s obrázkami znetvorených tiel a správami o pátraní po nezvestných osobách v zadnej časti nedeľných novín.

Trelee, na okraji cesty, kde by podľa mapy mala byť dedina, bolo sotva tucet domov rozmiestnených po kilometri plochšieho úseku, prerušeného bránami do otvorených polí s výhľadom na bažiny Bodminu. Niekoľko poľnohospodárskych lánov zmizlo v skrytých údoliach, zhluky odľahlých stodôl a statkov odhaľovali iba strechy cez bezlisté stromy.

Slim reťazou pripevnil svoj bicykel k bráne v blízkosti nápisu oznamujúceho TRELEE sebavedomým písmom. Tráva okolo neho zľahla, akoby ju pobil palicou. Pokračoval pešo a premýšľal, či to nebola márna cesta. Tri najbližšie domy boli moderné bungalovy vzdialené od hlavnej cesty. Nikto nemal vonku autá, čo naznačovalo, že obyvatelia boli v práci v nejakej ďalekej metropole. Všimol si niekoľko ďalších známok života: rozhádzané detské hračky na príjazdovej ceste jedného, elegantne sediaca mačka v okne iného domu.

Blízlo bungalovov boli tri staršie chalupy s kamennými múrmi a šindľovou strechou, obraz ako vyšitý do cestopisu o Cornwallskom zapadákove. Prvé dve vyzerali prázdne, brány zavreté a poštové schránky prelepené, ale v tretej záhrade čosi robil starý muž, ktorý sypal zvyšky mŕtvych rastlín na hromadu kompostu a potom staré bedničky naukladal na hromadu.

Slim zdvihol ruku, aby odpovedal na zdvorilý pozdrav.

„Dobrý deň, možem vás zdržať na minútu?“ Zavolal.

Muž sa pomaličky priblížil. „Samozrejme. Ste tu nový?”

„Len tadiaľto prechádzam. Dovolenka.”

Muž zamyslene prikývol. „Pekne. Ja by som sa vybral niekam trochu bližšie k pobrežiu, ale každý má rád niečo iné.”

Slim pokrčil plecami. „Bolo to lacné.”

„Pochopiteľne.”

„Hľadám niekoho, kto by mohol poznať Amosa Bircha,“ povedal Slim slová skôr, ako si dobre rozmyslel, čo hovorí. „Viem, že už zomrel, ale napadlo mi, či má možno manželku alebo syna. Našiel som niečo, čo by mu mohlo patriť.“

Muža viditeľne znepokojilo meno Amos. „Či už zomrel, alebo nie, je diskutabilné. Kto to chce vedieť?”

„Volám sa Slim Hardy. Bývam v penzióne Lakeview v meste Penleven.“

„A čo ste našli?”

Slim pochopil, že nemá zmysel nič zatĺkať. „Hodiny. Počul som, že bol tak trochu nadšenec.”

Muž sa zasmial. „Nadšenec? Kto vám to povedal?”

„Len som tak počul.”

„Nuž, priateľu, keby som ja náhodou našiel hodiny Amosa Bircha, nechal by som si ich pre seba, alebo aspoň pod zámkou.”

„Prečo?”

„Tieto veci sú veľmi žiadané. Amos Birch nebol žiadny nadšenec. Bol národne uznávaným remeselníkom. Jeho hodiny majú hodnotu niekoľko tisíc.“

7

Keď Slim sedel pri rozheganom stole oproti starému mužovi, ktorý sa predstavil ako Lester ‘ale volajte ma Les’ Coates, zistil, že neustále myslí na hodiny, ktoré si pokojne nechal na posteli v penzióne. Mohli by mať obrovskú hodnotu, a to bolo niečo, čo by sa pri absencii akejkoľvek nadchádzajúcej práce práve teraz hodilo.

„Príbehy sa rozprávali ďalej a ďalej,“ povedal Les pri čaji, ktorý Slim považoval za frustrujúco slabý. „To bol doslova ten prípad, že dnes si tu, zajtra preč. Všetko od pádu do banskej šachty v bažine Bodmin až po únos medzinárodnou teroristickou skupinou. Dalo by sa povedať, že ľudia majú dosť bohatú fantáziu.”

„Býval niekde tu?”

„Na farme Worth. Choďte na sever od bane, druhou vľavo. Mal ruky, ktoré pre neho pracovali na farme, ale v skutočnosti tam ledva niečo mal. Ľudia vždy tvrdili, že to mal len kvôli daňovým úľavám.”

„Pre jeho hodiny?”

„Až neskôr. Myslím, že začínal ako farmár a prevzal farmu od svojho otca. Potom, keď vzrástol záujem o jeho vedľajšiu prácu, jednu obmedzil, aby sa venoval druhej.“

„Boli ste priatelia?”

Les pokrútil hlavou. „Susedia. V skutočnosti nikto nebol priateľom starého Bircha. Nebol najspoľahlivejší z ľudí, ale bol dosť priateľský, ak ste ho stretli na ulici.“

„Rodina?”

„Manželka a dcéra. Mary ho prežila o niekoľko rokov, ale potom, čo aj on odišla, Celia miesto predala a odsťahovala sa. Nový párik je tam teraz, Tintonovci. Celkom milí ľudia, starajú sa len do seba. Maggie je trochu nóbl, ale je v poriadku.”

„Poznali minulosť toho miesta, keď ho kúpili?”

Les pokrútil hlavou. „Netuším. Ani som nevedel, že ho Celia ponúkla na predaj, kým sa nezačali objavovať dodávky sťahovákov. Určite tam neboli žiadne tabule, že je na predaj. Bolo by pekné, ak by to bol kúpil nejaký miestny obyvateľ, ale nič s tým nenarobíme. Nikto však nebol smutný, keď videl, ako Celia odchádza. Zaplať pánboh.”

Slim sa zamračil nad náhlou zmenou Lesovho tónu. Pripomenulo mu to reakciu, ktorú prvýkrát dostal pri spomenutí Amosa. „Prečo?”

Les si vzdychol. „Dievča bolo zlá zelina. Starý Birch mal peniaze. Dievča nechcelo nič robiť. A hovorilo sa o nej všeličo.”

„Ako napríklad čo?”

Les sa zatváril bolestivo a vystrúhal grimasu sa, ako keby slová boli vo vnútri zhnité ovocie, ktoré nemal inú možnosť ako prehltnúť.

„Mala rada mužov, tak ľudia vraveli. Havne tých ženatých. Kým bola tu, predalo sa viac ako pár domov, rodiny sa rozišli každý svojou cestou. Mala iba devätnásť, keď Amos zmizol, a bolo veľa ľudí, ktorí tvrdili, že toho mal dosť.”

„Myslíte si, že ho zabila?”

Les pleskol po stole dostatočne silno, aby sa Slim striasol, a potom sa rozosmial.

„Bože, nie. Myslíte si, že by jej niečo také prešlo? Dievča malo svoje schopnosti, ale nedokázalo sa dostať von z papierového vrecka.“

Slim sa chcel opýtať, či Les pozná Celiinu novú adresu, ale starý muž sa mračil, keď hľadel do prázdna. Slim sa rozhliadol, hľadal známky prítomnosti ženy a nič nenašiel. Zaujímalo ho, či príbehy o dekadentnom životnom štýle Celie Birch nepochádzajú len z počutia.

„Ďakujem za váš čas,“ povedal a vstal. „Nechám vás.”

Les viedol Slima k dverám. „Príďte kedykoľvek,“ povedal. „Ale ak chcete moju radu? Nekopajte príliš hlboko.”

„Čo tým myslíte?”

„Dvere tu sú pre cudzinca vždy otvorené. Ak sa však príliš zaujímate o to, čo sa deje za nimi, zvyknú sa zavrieť.“

8

Slim obedoval s výhľadom na vzdialenú zelenú kukuricu zasadenú vo vresovisku Bodmin. Stopy v mäkkom bahne popri poli mu hovorili, že trasa je obľúbená, ale zatiaľ nevidel nikoho iného na prechádzke.

Cítil sa trochu nepríjemne, keď zaklopal na dvere farmy Worth, ale chodník dole do údolia sa naklonil okolo zadnej časti gazdovského dvora, než prešiel cez potok a zamieril na vresovisko, aby sa Slim na prechádzke mohol pozerať cez živý plot.

Farmárske sídlo stálo pred vybetónovaným dvorom obklopeným hospodárskymi budovami: dve veľké stodoly pre zvieratá, jedna hala pre stroje a niekoľko ďalších, účel ktorých Slim len hádal; možno obilné silá. V zadnej časti hlavného dvora viedla štrková cesta dolu k menším príbytkom, ktoré vyvolávali dojem privátneho bývania. Slim mrkol cez plot a premýšľal, či najväčší z nich - tehlová kôlňa s dvoma oknami po oboch stranách dverí a malý komín vyčnievajúci zo strechy na jednom konci - bol kedysi dielňou Amosa Bircha.

S nosom na možné stopy, ktorý sa vyvíjal počas viac ako osem rokov praxe ako súkromný detektív, Slim vytiahol digitálny fotoaparát a urobil niekoľko záberov farmárskeho dvora. Strčil si ho späť do vrecka len chvíľu predtým, než ho pozdravil ženský hlas.

„Viete, mohli by ste tam zapadnúť.”

Slim sa trhol a otočil sa. Vyliezol zo živého plotu, aby pristál na kope bahna vedľa neho. Keď sa otočil, s grimasou si obzrel hnedý pás siahajúci od jeho členka do polovice stehna a ocitol sa tvárou v tvár staršej dáme vyparádenej v tvídovom turistickom odeve. Oprela sa o vychádzkovú palicu a hĺbavo sa na neho zahľadela cez okuliare, ktoré jej sedeli nízko na nose.

Slim sa postavil na nohy a utieral si blato z oblečenia, ako najlepšie vedel. Žena ho naďalej sledovala s prehlbujúcim sa zamračením, hlava natiahnutá na jednu stranu ako autor skúmajúci konkurenčné umelecké diela.

„Všimli ste si niečo zaujímavé z vášho výhodného miesta?”

„Čo?”

„Z vášho miesta v tej húštine.“ Mávala palicou smerom k vresovisku. „Viete, väčšina ľudí na tejto ceste sa pozerá hentam, hore na tie veľkolepé monolity. Zaujímalo by ma, čo ste mohli považovať za až také zaujímavé na niekoľkých hospodárskych budovách ukrytých za živým plotom takto ostrihanom, že by to niekto s trochou inteligencie mohol považovať za narušenie súkromia?“

Ženin tón sa zmenil zo všeobecného záujmu na tón hraničiaci s hnevom. Slima obzvlášť nezaujal jej dramatický výstup, ale zrazu mu došlo, s kým sa rozprával. „Pani Tintonová? Ste majiteľkou farmy Worth, však?”

Žena prudko prikývla. „Šikovné, však? Áno. A niečo vám poviem: je mi jedno, kto tu býval. Mám plné zuby toho, ako sa tu motajú všakovakí lovci pokladov. Roky hovorím Trevorovi, že vybudovanie elektrického plotu je jedinou cestou, ale vždy si myslí, že každý, ktorého prichytíme pri čuchaní okolo nášho majetku, bude posledný. Úprimne povedané, niekedy je príliš láskavý.”

„Je mi to ľúto.”

„Aj by vám malo byť. Teraz preč od toho živého plota. Právo na voľný pohyb sa vás môže chrániť na ceste, ale tento živý plot je súčasťou môjho majetku a jeho podlezením sa dopúšťate priestupku. Viete o tom, že za priestupok môžete dostať pokutu až do päťtisíc libier, nie?“

Kedysi kvôli istému predchádzajúcimu prípadu si Slim kedysi prechádzal sprievodcu k britským zákonom pre začiatočníkov a nič také si nepamätal, ale nič nepovedal. Aj tak by nič nedosiahol. Roztiahol ruky, venoval jej svoj najospravedlňujúcejší úsmev a povedal: „Nemal som zlé úmysly.“

„Farma Worth nie je turistickou atrakciou!“

Žena kvôli dôrazu bodla do zeme svoju vychádzkovú palicu a bahno vystreklo na aj tak už premočené čižmy Slima. Uvažoval o ďalšom proteste, ale rozhodol sa neobťažovať. Fotoaparát si nevšimla, takže bolo najlepšie dostať sa preč.

„Radšej idem domov,“ povedal a cúval po ceste, kým ona nad ním triasla palicou. „Ešte raz sa ospravedlňujem. Nechcel som nič zlé.”

„Choďte preč!“

Slim sa potácal preč po ceste. Keď sa ocitol medzi stromami na spodnej časti poľa, riskol jeden pohľad späť. Pani Tintonová prešla po ceste k schodisku, ale tam pokračovala vo svojej strážnej službe a opierala sa o palicu oboma rukami ako vojak o pušku.

Iba dlhšia trasa okolo zadnej časti farmy by ho zaviedla späť na cestu bez toho, aby prešiel okolo nej. Cesta kopírovala úzke, zradné nábrežie so strmým klesaním do potoka. Vysoký živý plot ohraničujúci farmu ponúkal iba niekoľko ostružín, o ktoré sa mohol oprieť, zatiaľ čo rad stromov vysadených na strane farmy vrhal na nerovnú zem neprehľadnú sieť tieňov. Na niektorých miestach potok zaplavil kus cesty a jedna časť živého plota v blízkosti juhovýchodného rohu bola podopretá novším kamenným múrom, čo naznačovalo, že bol kedysi podmočený a zrútený.

Keď sa cesta otvorila do iného poľa, začali okolo neho plieskať prvé kvapky dažďa. Z vnútra zimnej záhrady s tanierom koláčov alebo dokonca s fľašou whisky pred ním by to bol vítaný, romantický zvuk. Teraz to však Slimovi pripomenulo dlhú jazdu na bicykli späť do Penlevenu. Rozmýšľal, či už nie je načase vykašľať sa na Cornwall a vydať sa naspäť, ale nedokázal odolať chuti na dobrodružstvo ani pokušeniam, ktoré by mohol priniesť stres. Namiesto toho sa uškľabil na tmavú oblohu a vystúpil z posledného krytu stromov do dažďa.

Keď sa o hodinu neskôr vrátil do penziónu, pani Greysonová mu vynadala, že sa jej na rohožku dostalo blato, ale inak sa zdalo, že je rada, že ho vidí opäť pred zotmením. Vo svojej izbe si pochutnával na lupienkoch a čokoláde a nahrával svoje obrázky do svojho prenosného počítača. Nečakal, že nájde čokoľvek zaujímavé, ale keď zväčšil obraz malej tehlovej budovy, padlo mu do oka niekoľko vecí.

Vo vnútri okien po oboch stranách sa zdali byť mreže, pričom dvere zdobil ťažký visiaci zámok.

9

Zmiznutie Amosa Bircha bolo príliš obyčajné na to, aby spôsobilo veľký rozruch na internete. Prostredníctvom rozsiahleho snorenia a trochou triedenia stránok fanúšikov a špekulácií z renomovaných zdrojov bol Slim schopný určiť presný dátum ako druhý máj 1996, štvrtok, dvadsaťjeden rokov a desať mesiacov dozadu. Podľa historických správ o počasí bolo ráno zamračené a od približne štvrtej hodiny mierne mrholilo.

Jediný podrobný článok týkajúci sa samotného zmiznutia bol na blogu pre nadšencov hodín, v rubrike o aktuálnom živote niekdajších amatérskych hodinároch, ktorá prezrádzala málo o tom, čo Slim ešte nevedel. Vo štvrtok 2. mája 1996 večeral Amos Birch so svojou manželkou a dcérou a potom odišiel do svojej dielne, aby pokračoval v práci na svojich najnovších hodinách. Už ho nikto nikdy nevidel.

Špekulácie sa rôznili od vraždy po útek. V tom čase mal päťdesiattri rokov a býval v rodinnom dome so svojou manželkou Mary (vtedy 47) a dcérou Celiou (19). Prebehlo policajné vyšetrovanie, ktoré zahŕňalo rozsiahle pátranie vo vresoviskách Bodminu, ale pri absencii dôkazov nasvedčujúcich opaku polícia dospela k záveru, že Amos Birch jednoducho vypochodoval zo svojho života. Dielňa zostala odomknutá a chýbali mu iba vychádzkové topánky a bunda. Nebral si so sebou žiadnu identifikáciu a jeho peňaženku neskôr našli v kuchynskej zásuvke. Keďže sa však verilo, že veľa svojich hodín predal v hotovosti miestnym zberateľom, absencia akýchkoľvek výberov z bankomatov v nasledujúcich dňoch znamenala, že s najväčšou pravdepodobnosťou utiekol s hotovosťou a neskôr si založil novú identitu.

Článok nehovoril žiadne ďalšie podrobnosti o akomkoľvek odkaze, ale posledný riadok na Slima zapôsobil.

Zdá sa, že Birch jednoducho vstal a vyšiel dverami a vzal so sebou svoje posledné hodiny.

Nič nenasvedčovalo tomu, že by autor o hodinách vedel. Nikde inde nebola zmienka o hodinách, ktoré zostali nedokončené v dielni, takže to mohol byť výplod bujnej predstavivosti.

Boli posledné hodiny tie, ktoré Slim našiel na vresovisku? Geoff Bunce potvrdil Slimove dohady, že hodiny sú nedokončené. Čo keby teraz posledné hodiny Amosa Bircha ležali pod Slimovou posteľou?

Slim vstal a zrazu sa cítil nervózne. Niekoľkokrát sa prešiel po miestnosti. O okolnostiach Amosovho zmiznutia sa nevedelo, ale Slim o tom, čo zistil, nemlčal. Čo keby Amos skryl hodiny z konkrétneho dôvodu?

Čo keby po nich niekto išiel? Mohol Amos zmiznúť a vziať so sebou hodiny, aby ich pred niekým ukryl?

Slim vytiahol drevenú stoličku spopod malinkého písacieho stola a oprel ju pod kľučku dverí. Predtým mu ani zamak nevadilo, že sa nedajú zamykať, teraz však začal uvažovať, že by nevadilo byť opatrnejší.

Rozmýšľal, či má niečo povedať pani Greysonovej, ale rozmyslel si to. Pravdepodobne by ju len zbytočne znepokojil a v každom prípade on bude hľadaná osoba, nie ona.

Pokiaľ, samozrejme, bol Amos zavraždený. Bodminské vresovisko a jeho okolie boli v minulosti údajne známe intenzívnou ťažbou a zem bola posiata starými šachtami, z ktorých mnohé neboli zmapované ani identifikované. Ako ťažké by bolo zbaviť sa Amosovho tela tam, kde by ho nikto nikdy nenašiel?

10

Nasledujúce ráno pri raňajkách Slim usúdil, že pani Greysonová má dobrú náladu, a tak si ju zavolal k sebe. Na jeho žiadosť popiskovanie, ktoré sa valilo z kuchyne ako pieseň starnúceho, ale radostného vtáka, náhle zamrelo, a ona prešľapovala a žmýkala si zásteru, aby pripomenula Slimovi nepríjemnosti, ktoré sa jej odvážil spôsobiť.

„Pán Hardy... verím, že vám všetko chutí?”

Usmial sa a vidličkou popichal tanier. „Samozrejme. Tieto vajíčka mi pripomínajú moju dlho mŕtvu matku a kulinárske špeciality, ktoré som si denne vychutnával.“

„To je dobre. Ako vám dnes môžem pomôcť?”

„Včera som išiel do Trelee. Trochu som zablúdil na rašelinisko, ale jedna stará pani bola taká láskavá, že mi ukázala smer. Chcel som jej poslať ďakovný list, ale obávam sa, že som zabudol jej meno.“

„A prečo si myslíte, že ja to budem vedieť?“

„Povedala, že žila na starom mieste Amosa Bircha. Farma Worth. Náhodou neviete meno nových majiteľov?“

„Sotva noví; sú tam už tucet rokov.“

Slim sa usmial, ale prikývol, ako by chcel podporiť ďalší komentár.

„Tintonová,“ povedala pani Greysonová. „Maggie Tintonová. Môžem len povedať, že ste ju museli chytiť v dobrý deň. Najkyslejšia stará uhorka, akú kedy nájdete. A stavím sa, že ste si mysleli, že ja som zlá.”

Zo Slimovho úsmevu ho začala bolieť tvár.

„Jej manžel, Trevor, je oveľa príjemnejší. Zvykol popíjať v Crowne, až kým... no, to bolo už dávno.“

„Dokedy?”

Pani Greysonová rozvinula zásteru, vytriasla ju a potom sa zamračila, akoby ju Slim žiadal prekročiť morálnu hranicu.

„Hovorilo sa... ľudia hovorili, že v tom majú prsty.”

„V čom?”

„V Amosovom zmiznutí.“ Než Slim mohol odpovedať, dodala: „Čo je samozrejme smiešne. Tintonovci pochádzajú z Londýna. O Amosovi nemohli nič vedieť. Koniec koncov, Mary tam žila desaťročie potom, čo Amos zmizol. Tintonovci len našli výhodnú kúpu.“

„Naozaj si ľudia myslia, že s tým majú niečo spoločné?”

„Samozrejme, že nie. Bola to len hlúpa fáma, ale obaja sa urazili a potom sa izolovali od miestnej komunity.”

„Zdá sa, že ich dobre poznáte.”

„Hrávala som s Maggie bridž, ale ona prestala chodiť.”

„Je to skoro ako priznanie viny.”

„Mali kopu práce, to je všetko,” povedala. „Presťahovali sa sem, aby odišli do archetypálneho vidieckeho života, aký vidíte v televízii. Myslím, že si predstavovali komunitu jednoduchých miestnych ľudí, ktorí čakajú s otvorenou náručou a vezmú ich na dedinské sviatky a kávičkové rána. Keď nedostali to, čo chceli, vzdali to.“

„Ale celkom určite nemohli mať niečo spoločné so zmiznutím Amosa Bircha?”

Pani Greysonová pokrútila hlavou. „Absolútne nie.”

„Čo si teda myslíte, že sa stalo?”

Pani Greysonová prevrátila očami. „Myslela som, že hovoríme o pani Tintonovej?“

„Len ma to zaujalo. Zdá sa, že ich poznáte.”

Pani Greysonová pokrčila plecami a povzdychla si. „Ušiel od rodiny. Čo viac dodať? Amos mal veľa peňazí schovaných a často bol na svojich služobných cestách, stretnutiach hodinárov a podobne. Chcete môj názor? V zámorí mal nejaký románik a utiekol, aby bol s ňou.”

„Nebolo by jednoduchšie rozviesť sa s Mary?”

Pani Greysonová opäť zazvonila na zásteru. „Na to nemám čas,“ povedala. Keď sa otočila a zamierila do kuchyne, dodala: „Užite si dnešnú prechádzku, pán Hardy.“

Slim na ňu zamračene hľadel. Bol si istý, že už z nej nedostane nič, ale keď sa zmienila o inej žene, jej líca nadobudli červenkastý odtieň, ktorý tam predtým určite nebol.

11

Návšteva najbližšej miestnej knižnice znamenala návrat do Tavistocku. Slim sa ocitol sám v miestnosti s archívmi a prehrabával sa v obrovských súboroch starých veľkoplošných miestnych novín, zhnednutých a drobiacich sa starobou.

Každý súbor obsahoval všetky týždenníky za rok. Ako očakával od malomestských novín, v ktorých dominovali reklamy na miestnych realitných agentov a požičovne poľnohospodárskych strojov, v krátkych správach nebola žiadna senzácia o zmiznutí Amosa Bircha. Miestny hodinár zmizne za záhadných okolností, lákal názov jednej reportáže a potom pokračoval tak nevýrazne, že to bol takmer oxymoron jej názvu, pričom sa zameral na Amosova ako na remeselníka so vzácnymi zručnosťami a uznávaného miestneho farmára, ale vynechal akékoľvek stopy špekulácií.

Najzaujímavejšiu správu našiel v zbierke novín s názvom Tavistock Tribune:

“Miestny farmár a uznávaný hodinár Amos Birch (53) je nezvestný od štvrtka 2. mája večer, polícii to oznámila jeho manželka Mary (47). Zrejme sa Amos vydal na večernú prechádzku po Bodminovskom vresovisku a stratil sa. Je známy doma i v zahraničí svojimi výnimočnými ručne vyrobenými hodinami. Bol považovaný za duševne zdravého a nemal žiadne zdravotné problémy, ale podľa jeho manželky bol týžden pred zmiznutím stále viac rozrušený. Rodina prosí, aby sa všetky informácie o Amosovom zmiznutí nahlásili polícii v Devone a Cornwalle.”

Slim si článok niekoľkokrát prečítal a potom sa zamračil. Rozrušený? Mohlo to znamenať čokoľvek, ale naznačovalo to, že Amos vedel, že sa niečo môže stať. Znamenalo to, že plánoval utiecť, alebo sa mu niečo stalo?

Spomínajúc si na citát, ktorý mu povedal starý vojenský kolega, že stopy k zločinu sa často kladú dlho pred samotným zločinom, bicykloval niekoľko týždňov a prehľadával stránky správ, aby zistil všetko, čo sa týka Amosa Bircha. Okrem dvojpalcového stĺpca viac ako mesiac pred zmiznutím, ktoré informovalo a ocenení národnej hodinárskej asociácie udelenom Amosovi, tu nebolo nič.

Do obeda ho boleli oči od pohľadu na vekom rozmazanú tlač, a tak sa presťahoval do neďalekej kaviarne, aby sa zotavil. Tam zavolal Kayovi, ale jeho priateľ prekladateľ zatiaľ nemal informácie o obsahu listu.

Myseľ, ktorá ho priviedla k práci súkromného detektíva niekoľko rokov po jeho neslávnom prepustení z armády, začala víriť fantazijnými myšlienkami. Nikto nevstane a neopustí stabilný vzťah bez dôvodu. Ľudia utekajú buď niekam alebo od niečoho. Možnosti boli nekonečné. Milenka mohla byť jasným dôvodom utekať niekam, nespokojný klient alebo konkurent od niečoho. Bez jasného obrazu o samotnom Amosovi bolo ťažké si urobiť úsudok. Podľa doterajších Slimových rozhovorov bol hodinár tienistou postavou v komunite, pričom už samotná nejasnosť jeho profesie prinášala nálepku tajomstva. Dokonca aj ulička smerom na farmu Worth a vysoké živé ploty okolo nej dávali rodine Birchovcov pocit ústrania, v ktorom Tintonovci pokračovali.

V kaviarni bol telefónny automat. Slim vybral z poličky povedľa telefónny zoznam a vrátil sa k svojmu stolu. V zozname bolo niekoľko tuctov mien Birch, ale žiadne na C.

Slim kráčal späť na autobusovú stanicu, keď za sebou počul niekoho kričať. Niečo vo svojej naliehavosti ho prinútilo obrátiť sa a zistil, že Geoff Bunce na neho máva z druhej strany ulice. Slim počkal, kým muž prešiel.

„Myslel som, že ste to vy. Ste na dlhej dovolenke.”

Slim pokrčil plecami. „Som samostatne zárobkovo činná osoba. Zotrvám tak dlho, ako sa mi páči.”

„Stretli si ho teda? Vášho priateľa?”

Sarkazmus v mužovom tóne spôsobil vlnu hnevu v Slimovom žalúdku, ale do svojho hlasu vtlačil ležérnosť. „Amosa Bircha?”

„Áno. Vrátili ste hodiny, či?”

„Ešte nie. Pracujem na tom.”

„Pozrite, neviem, kto ste, ale myslím si, že by bolo múdre, keby ste si vzali hodiny a vrátili sa tam, odkiaľ ste prišli.”

Slim sa neubránil úsmevu. Bol to bývalý mariňák, ktorý slúžil dosť dlho na to, aby ho neohrozoval Santa Claus v zelenom voskovom plášti. Bunce možno tvrdil, že je bývalý vojak, ale bolo ťažké to na ňom badať.”

„Čo je také vtipné?”

„Nič. Zaujala ma ostrosť vášho tónu. Som len muž, ktorý chce predať staré hodiny.”

„Teraz vidíte, pán Hardy, to je posledná vec, o ktorej si myslím, že ste.“

„Pamätáte si moje meno.”

„Zapísal som to. Niečo na vás mi nesedelo.”

„Len niečo?“ Slim si povzdychol. Už ho to prestávalo baviť. „Pozrite, chcete pravdu? Som tu na dovolenke. Našiel som tie hodiny zakopané na vresovisku Bodmin. Tá prekliata vec mi skoro zlomila členok. Čírou náhodou moja súčasná práca je súkromný detektív. Je ťažké odolať tajomstvu.”

Bunce pokrčil nos. „Nuž, tým sa veci menia.”

„Čo tým myslíte?”

Druhý muž prikývol a potom mu nafúkol líca, akoby sa chystal odhaliť veľké tajomstvo. Slim zdvihol obočie.

„Viete,“ povedal Bunce, „bol som posledným človekom - mimo najbližšej rodiny -, ktorý videl Amosa Bircha nažive.“

12

„Tak kde sú teraz tie hodiny, ktoré ste našli?”

Slim sedel oproti Geoffovi Buncovi v kaviarni na rohu trhu Tavistock. Dopil slabú kávu z papierového pohára a povedal: „Skryl som ich.“

„Kde?”

Slim sa usmial. „Niekde, kde som si istý, že budú v bezpečí.“

Bunce rýchlo prikývol. „Správne, správne. Dobrý nápad. Takže máte predstavu, čo sa stalo Amosovi?”

„Vôbec.”

„Ale vy ste súkromný detektív, všakže?”

„Väčšinou sa zaoberám manželskou neverou a poistnými podvodmi,” povedal Slim. „Nič príliš vzrušujúce. Na tomto vyšetrovaní nezarobím žiadne peniaze, takže stopy vychladnú, pravdepodobne zmiznem a nájdem si prípad, ktorý mi zaplatia.“

„Nemáte žiadne stopy?”

„Mám mentálny zoznam možností a čím viac budem škrtať, tým bližšie budem k tomu, aby som zistil, čo sa skutočne stalo.”

„Čo máte na zozname?“

Slim sa zasmial. „Skoro všetko od vraždy po únos mimozemšťanov.”

„To nemyslíte vážne...“ Bunce ho náhle prerušil a pokrčil nos. „Ach, vtip. Chápem.”

„Naozaj nemám potuchy. V tejto chvíli sa snažím zistiť okolnosti jeho zmiznutia. Možno mi s tým môžete pomôcť.”

„Akým spôsobom?”

„Povedali si, že ste boli posledný, kto ho videl živého mimo svojej rodiny. Čo keby ste mi o tom povedali?”

Bunce pokrčil plecami a vyzeral zrazu neisto. „No, to už bolo dávno, viete? Išli sme na prechádzku po vresoviskách, až do Yarrow Tor, okolo tamojšieho opusteného statku.“

„Pamätáte si prečo?”

Bunce pokrčil jedným ramenom v podivnom, pokrivenom geste. „Bola to obvyklá trasa. Robili sme to každých pár mesiacov. Žiadny zvláštny dôvod.”

„Pamätáte si, o čom ste hovorili?”

Bunce pokrútil hlavou. „Ach... to by boli bežné veci. Nezvykli sme viesť hlboké rozhovory. Často sme sa vídavali. Rozhovory, vždy to bolo o počasí, zvláštnych sťažnostiach na politiku, o podobných veciach.“

„Nedávate mi veľa, aby som mohol pokračovať.”

Bunce vyzeral sklamaný. „Myslím, že nie je veľa čo povedať. Myslím tým, že Amosa som poznal odjakživa, ale neboli sme si takí blízki, aby sme si navzájom povedali všetko. Nebol ten typ človeka. Ľudia často žartovali, že dáva prednosť hodinám pred ľuďmi.”

„Povedali ste mi, že hodiny majú hodnotu niekoľko stoviek libier. Ako dobrý bol v skutočnosti?”

Bunce sa usmial a vyzeral, že sa mu uľavilo, že mu Slim položil otázku, na ktorú vedel odpovedať.

„Bol ako matematik, len manuálne. Väčšina remeselníkov má jednu konkrétnu zručnosť, ale Amos vedel úplne všetko. Urobil všetky návrhy, rezby a tiež postavil všetky mechanické vnútorné práce ručne. Máte predstavu, aké ťažké je ručne vyrábať diely hodín? Za deň práce sa dá urobiť jedna alebo dve malé časti. Je to náročné a v dnešnej dobe sa málo ľudí vie tak sústrediť. Bol vzácnym druhom ten náš Amos.”

„Koľko ich urobil?”

„Nie tak veľa. Dva alebo tri za rok. Niektoré ako dar, iné na súkromný predaj. Neponáhľal sa. Netúžil byť bohatý. Mal rád svoje rašeliniská, mal rád tichý život. Jeho farma prinášala malý zisk - napriek tomu, čo hovorí veľa ľudí - a predaj jeho hodín priniesol dosť navyše na to, aby mu poskytol aký taký malý luxus.“

„Bolo možné, že by ho niekto mal v zuboch? Možno bol neúspešný obchod alebo nejaké nezhody?”

„Možno, ale ja si to nemyslím. Amos bol pokorne sympatický muž.“

„Ako to myslíte?”

Bunce si potiahol fúzy. „Bol neútočný, to je najlepší spôsob, akým by som to mohol popísať. Hovoril potichu a nikdy nemal na nikoho zlé slovo. Vo svojej práci sa celkom zahrabal. A jeho práca bola dobrá. Kto by sa sťažoval na hodiny vyrobené s takou láskou a starostlivosťou. Myslím tým, ako často sa lámu kukučkové hodiny? Koľkokrát ste vošli do krčmy a videli ste pokazenú na stene v rohu? Amosove hodiny, ale... Myslím tým, ako dlho boli tieto hodiny zakopané? Dvadsať rokov? A napriek tomu ich môžete rovno natočiť a znova fungujú len tak? Žiadne hodiny, ktoré si kúpite v obchode, nebudú mať takú trvanlivosť. Amosove hodiny boli vyrobené tak, aby vydržali.“

Bunce nemal viac čo povedať, a tak si Slim vzal jeho číslo, ospravedlnil sa a odišiel. Došiel na autobusovú stanicu a stál v rade na lístok, keď mu niečo napadlo. Vytiahol Bunceovo číslo a zavolal starožitníkovi.

„Potrebujete ma znova tak skoro?“

Slim sa usmial. „Mám len krátku otázku. Ako často by sa také hodiny, ako sú tie, ktoré som našiel, mali natočiť?”

„Ach, neviem, raz za niekoľko mesiacov. Amos vyrábal tieto neuveriteľné retiazky. Mohli by ste ich navinúť a vydržali celé veky.“

„Dobre, ďakujem.”

Keď sa vrátil späť do penziónu, pani Greysonová utierala prach v hale. Slim jej venoval zdvorilý pozdrav a potom sa ponáhľal do svojej izby. Tam spod postele vytiahol hodiny, niekoľko minút sedel a počúval ich tikot. Potom ich obrátil, odstránil drevený panel, ktorý Bunce odskrutkoval a pozrel sa na mechanizmus hodín. Malý ciferník, ktorý navíjal hodiny, sa s každým tiknutím mierne odvíjal.

Zamračil sa a zľahka sa ho dotkol prstom, pričom si všimol nedostatok špiny v porovnaní so zvyškom hodín.

Bunce povedal, že raz za pár mesiacov. Ak by boli hodiny zakopané na dvadsať nepárnych rokov, retiazky by už dávno skončila.

Slim ich nenatiahol, a tak sa vynárala otázka: kto?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.