Anne Applebaum
Demokraatia videvik

Originaali tiitel:

Anne Applebaum

Twilight of Democracy

The Seductive Lure of Authoritarianism

Doubleday

2020

Copyright © 2020 by Anne Applebaum

© Tõlge eesti keelde. Tõnis Värnik, 2021

Toimetanud Leino Pahtma

Korrektuuri lugenud Eda Posti

Kaane kujundanud Britt Urbla Keller

ISBN 978-9985-3-5257-1

e-ISBN 9789985353400

Kirjastus Varrak

Tallinn, 2021

www.varrak.ee

www.facebook.com/kirjastusvarrak

Trükikoda OÜ Greif

Meie aeg on poliitilise viha intellektuaalse organiseerumise ajastu. See on üks peamisi asjaolusid, mida inimkonna moraali ajaloo puhul tähele panna.

Julien Benda, „La trahison des clercs”, 1927

Peame leppima tõsiasjaga, et niisugune mäss modernsuse vastu on lääne ühiskonnas varjatud kujul olemas … selle segane, fantastiline tegevuskava, selle irratsionaalne ja mittepoliitiline retoorika kehastavad täpselt niisama ehtsaid püüdlusi … nagu on teistegi ja paremini tuntud reformiliikumiste püüdlused.

Fritz Stern, „Kultuurilise meeleheite poliitika”, 1961

I
Vana-aastaõhtu

31. detsembril 1999 panime pidu. Üks aastatuhat oli lõppemas ja teine algamas ning kõik tahtsid seda tähistada, ja kui võimalik, siis kusagil eksootilises paigas. Meie pidu vastas sellele tingimusele täielikult. Pidasime seda Poola loodeosas Chobielinis väikeses mõisamajas, mille minu abikaasa koos oma vanematega oli kümne aasta eest ostnud – telliskivide hinnaga –, kui see kujutas enesest lagunevat ahervaret, mis oli tühjalt seisnud 1945. aastast saadik, mil eelmised omanikud sealt Punaarmee eest põgenesid. Olime jõudnud, ehkki väga aeglaselt, suurema osa hoonest taastada. Maja polnud 1999. aastalgi veel täiesti valmis, aga sellel oli uus katus ja suur, värskelt värvitud ning veel täiesti sisustamata salong, mis sobis täiuslikult peosaaliks.

Külalisi oli igasuguseid: ajakirjanikest sõbrad Londonist ja Moskvast, mõned nooremdiplomaadid Varssavist, kaks New Yorgist kohale lennanud sõpra. Kõige rohkem oli aga poolakaid, meie sõbrad ja minu abikaasa Radek Sikorski – kes sel ajal oli Poola paremtsentristliku valitsuse asevälisminister – töökaaslased. Oli ka kohalikke sõpru, mõned Radeki koolivennad ja hulk sugulasi. Kohal oli ka käputäis nooremapoolseid poola ajakirjanikke – kellest keegi polnud küll kuigivõrd tuntud – ning mõned riigiametnikud ja üks-kaks väga värsket valitsuse liiget.

Enamiku meist võis laias laastus lahterdada sellesse üldisesse kategooriasse, mida poolakad nimetavad parempoolseteks – konservatiivideks, kommunismivastasteks. Ent sellel ajaloohetkel võinuks enamikku meist nimetada ka liberaalideks. Vaba turumajanduse liberaalideks, klassikalisteks liberaalideks, võib-olla ka thatcheristideks. Koguni need, kelle seisukohad majanduse asjus polnud kuigi kindlad, uskusid demokraatiasse, õigusriiki, arvetesse ja bilanssidesse ning Poolasse, mis oli NATO liige ja astumas Euroopa Liitu, Poolasse, mis oli juba nüüdisaja Euroopa osa. 1990. aastatel tähendas parempoolne olla just seda.

Peo korraldus oli mõnevõrra ebaühtlane. Poola maapiirkondades 1990. aastatel niisugust asja nagu catering ei tuntud ja nii tuli minul ja mu ämmal moorida mitu katlatäit veiseliha ja grillida hulk peete. Polnud ka hotelle ja nii ööbis meie sadakond külalist ümbruskonna taludes või sõprade juures lähimas linnas. Mul oli nimekiri, kus keegi peatub, aga paar külalist pidi siiski magama keldris põrandal. Hilisõhtul korraldasime ilutulestiku – odavate Hiina rakettidega, mis olid just tulnud hulgaliselt müüki ja olid tõenäoliselt vägagi ohtlikud.

Muusika – Spotify-eelsel ajal helikassettidele salvestatud – tekitas õhtu ainsa kultuurilise erisuse: laulud, mis olid juba kolledžipõlvest minu ameeriklastest sõprade lemmikud, ei olnud samad, mida ülikoolipõlvest mäletasid poolakad, ning seetõttu ei olnud lihtne saada kõiki korraga tantsupõrandale. Mingil hetkel käisin ülakorrusel ja sain teada, et Boriss Jeltsin on tagasi astunud, kirjutasin lühikese kolumni ühele Briti ajalehele, läksin siis alla tagasi ja jõin veel klaasi veini. Kella kolme paiku hommikul tõmbas üks pisut peast põrunud poolatarist külaline oma käekotist väikese püstoli ja tulistas paar pauku õhku, tekitades üleüldise elevuse.

Niisugune see pidu oligi. Kestis öö läbi, jätkus järgmisel pärastlõunal hilise hommikueinega ning oli kantud üleüldisest optimismist, mida mäletan tänase päevani. Meie olime oma varemeis maja üles ehitanud. Meie sõbrad olid üles ehitamas riiki. Iseäranis selgesti on mulle meelde jäänud jalutuskäik lumes – see võis olla päeval enne pidu, aga võib-olla ka pärast seda – kakskeelse kambaga, kus kõik rääkisid korraga, nii et nii inglise kui ka poola keel segunesid ja kajasid kaasikust vastu. Sellel hetkel, kui Poola oli just liitumas läänemaailmaga, tundus nagu oleksime kõik ühes meeskonnas. Olime ühel meelel demokraatia asjus, samuti selles, missugune tee viib jõukusele ja kuidas asjad üldse arenevad.

See hetk on tänaseks möödas. Peaaegu kakskümmend aastat hiljem olen nüüd valmis minema teisele poole tänavat, et mitte kohtuda mõne inimesega, kes oli toona minu uusaastapeol. Nemad omakorda poleks mitte üksnes nõus tõstma oma jalga minu koju, vaid neil oleks piinlik tunnistada, et nad on seal kunagi käinud. Õigupoolest umbes pool sellel peol olnud inimestest ei räägi enam teise poolega. Võõrandumise põhjus on poliitiline, mitte isiklik. Poola on nüüd üks kõige polariseerunumaid ühiskondi Euroopas ning me kõik leiame end ühel või teisel pool seda kõrget veelahet, mis ei lahuta üksnes neid, keda varem peeti Poolas parempoolseteks, vaid ka Ungari parempoolseid, Hispaania parempoolseid, Prantsusmaa parempoolseid, Itaalia parempoolseid ja mõningate erinevustega ka Briti ja Ameerika parempoolseid.

Osa minu uusaastapeo külalisi – nende hulgas mina oma abikaasaga – pooldab jätkuvalt Euroopa-meelset, seadustele ja turumajandusele toetuvat tsentristlikku parempoolsust. Oleme jäänud parteidesse, mis on enam-vähem samas rivis Euroopa kristlike demokraatide, Prantsusmaa ja Hollandi liberaalsete parteide ja John McCaine’i demokraatliku parteiga. Mõnigi minu külalistest peab ennast vasaktsentristiks. Teised jälle väidavad midagi muud. Nemad toetavad nüüd rahvuskonservatiivset parteid, mille nimi on Õigus ja Õiglus – parteid, mis on dramaatilisel kombel eemaldunud nendest seisukohtadest, mida kaitses lühikest aega – aastail 2005–2007 – valitsust juhtides ja kui talle kuulus presidendi koht aastail 2005–2010.

Võimust eemal oldud aastate jooksul asusid Õiguse ja Õigluse liidrid ning palju selle poolehoidjaid ja toetajaid ajapikku propageerima täiesti teistsuguseid ideid, mis pole lihtsalt ksenofoobsed ja paranoilised, vaid varjamatult autoritaarsed. Et olla valijaskonna vastu täiesti aus, siis olgu öeldud, et kaugeltki kõik ei saanud sellest aru: 2015. aasta valimistel läks Õiguse ja Õigluse partei kaheksa aastat võimul olnud paremtsentristliku partei – minugi abikaasa oli selle valitsuse liige, ehkki astus enne valimisi tagasi – vastu vägagi mõõduka kampaaniaga, kusjuures nimetatud parteid juhtis viimasel aastal nõrk ja mõjuvõimuta peaminister. Arusaadavalt tahtsid poolakad muutusi.

Kui Õigus ja Õiglus 2015. aastal valimised napilt võitis, sai selle äärmuslus otsekohe ilmselgeks. Uus valitsus rikkus põhiseadust, määrates konstitutsioonikohtusse seadusvastaselt uued kohtunikud. Hiljem kasutati samasugust põhiseadusevastast võtet, kui üritati üle sõita Poola ülemkohtust ja pandi kirja seadus, mille eesmärk oli karistada kohtunikke, kelle otsused läksid vastuollu valitsuse poliitikaga. Õigus ja Õiglus võttis üle riigi avalik-õigusliku ringhäälingu – samuti seadust rikkudes – ning vallandas populaarsed saatejuhid ja kogenud reporterid. Nende asemel tööle võetud paremäärmuslike interneti meediaväljaannete esindajad asusid kohe tegema maksumaksja raha eest valitseva partei varjamatut propagandat, mida iseloomustasid kerge vaevaga ümberlükatavad valed.

Löögi alla jäid ka riigiasutused. Kord võimule pääsenud, vallandas Õigus ja Õiglus tuhandeid riigiametnikke, asendades need oma parteibroilerite või siis parteibroilerite onupoegade ja muude sugulastega. Vallandati kindralid, kes olid aastate jooksul õppinud kallites lääne sõjaväeakadeemiates. Vallandati palju kogenud ja hea keeleoskusega diplomaate. Üksteise järel langesid ohvriks ka kultuuriasutused. Rahvusmuuseum kaotas väga hea tegevdirektori ja rahvusvaheliselt tunnustatud kuraatori. Tema asemele pandi tundmatu teadlane, kellel polnud mingit muuseumitöö kogemust ning kelle esimene suurem tööalane otsus oli maha võtta moodsa ja kaasaegse kunsti näitus. Aasta hiljem astus mees tagasi, jättes muuseumi kaosesse. Poola juutide ajaloomuuseumi – mis on ainulaadne asutus kogu Euroopas ja avati suure trummipõrinaga kõigest aasta eest – direktor tagandati ilma igasuguse selgituseta, mis jahmatas muuseumi rahvusvahelisi toetajaid ja asutajaid. Nende juhtumitega kaasnes tuhandeid samasuguseid, mis ei jõudnud pealkirjadesse. Keegi meie sõber kaotas töö ühes riigiasutuses näiteks pärast seda, kui oli edukalt ja liiga kiiresti viinud lõpule liiga palju projekte. Tema uus ja vajaliku kvalifikatsioonita direktor nägi temas arvatavasti suurt ohtu endale.

Kõigele sellele otsiti väga vähe ettekäändeid. Kõikide nende muudatuste mõte ei olnud juhtida riiki paremini. Mõte oli panna valitsus teenima partei huve, teha kohtud järeleandlikumaks ja parteitruumaks. Võib-olla peakski seda juba nimetama nii, nagu seda omal ajal tehti – Partei.

Mingit mandaati kõike seda teha parteil ei olnud: Õigus ja Õiglus sai võimule niisuguse häälteenamusega, mis lubas neil riiki juhtida, mitte aga põhiseadust muuta. Ja seetõttu, et õigustada seaduserikkumisi, loobus partei tavalistest poliitilistest argumentidest ning asus hoopis otsima vaenlasi. Mõned võtted olid vanad ja tuntud. Pärast kakskümmend aastat kestnud poolakate ja juutide mõttevahetust ja leppimist – pärast tuhandeid raamatuid, filme ja konverentse ning pärast eelmainitud suurejoonelise muuseumi rajamist – saadi rahvusvaheliselt kurikuulsaks, kui võeti vastu seadus, mis piirab avalikke vaidlusi holokausti üle. Ehkki seadust Ameerika survel lõpuks muudeti, oli sellel partei ideoloogilise vundamendi moodustavate tegelaste – ajakirjanikud, kirjanikud ning mõtlejad, sealhulgas mõned minu parteikaaslased, kes nüüd usuvad, et Poola-vaenulikud jõud kavatsevad Auschwitzi pärast hakata Saksamaa asemel süüdistama Poolat – hulgas laialdane toetus. Hiljem laskus partei mõttetusse nägelusse Iisraeli valitsusega, mis tegelikult oli mõeldud rahuldama nii Õiguse ja Õigluse partei pahameelt, natsionalistidest valijaid Poolas kui ka Benjamin Netanyahu vihaseid natsionalistidest valijaid Iisraelis.

Mõned vaenlased on uued. Pärast põgusat rünnakut islamiusuliste sisserändajate vastu – mida polnud kerge korraldada, sest muslimitest sisserändajaid peaaegu polnudki – koondas partei oma viha homoseksuaalide vastu. Üleriigilise levikuga nädalaleht Gazeta Polska – paar selle kõige tuntumat ajakirjanikku oli ka minu uusaastapeol – trükkis ära kleepsu tekstiga „LGBT-vaba ala”, et lugejad saaks need panna oma uksele või aknale. Enne järgmisi parlamendivalimisi oktoobris 2019 näitas riiklik televisioon dokumentaalfilmi „Invasioon”, mis kirjeldab LGBT salaplaani Poola vastu.¹ Poola katoliku kirik, mis kunagi oli neutraalne institutsioon ja rahvusliku ühtsuse apoliitiline sümbol, asus lansseerima samasuguseid teemasid. Toonane Krakówi peapiiskop, paavst Johannes Paulus II järglane sellel ametikohal, pidas jutluse, kus kirjeldas homoseksuaale kui vikerkaarevärvilist katku, mis on tulnud punase kommunismikatku asemele.² Jutlus pälvis Poola valitsuse heakskiidu, aga YouTube’i moderaatorid kõrvaldasid selle põhjendusega, et see oli vihakõne.

Niisuguse asjade praeguse käigu tõttu on minul raske rääkida mõne tookordse uusaastapeo külalisega ükskõik millest. Näiteks pole ma enam kordagi rääkinud Ania Bieleckaga, kes oli varem üks minu parimaid sõbrannasid – ja on ühe minu lapse ristiema –, pärast hüsteerilist telefonikõnet aprillis 2010, kui mõni päev varem oli Venemaal Smolenski lähistel alla kukkunud lennuk Poola presidendiga pardal, vahejuhtum, millest räägime veidi hiljem. Bielecka on arhitekt, kelle sõprade hulgas on, või vähemalt oli mitu sama põlvkonna kuulsamat kunstnikku ning ta ise hindab või vähemalt hindas nüüdisaja kunsti ja käis mitu korda huvist asja vastu Veneetsia biennaalil. Ta rääkis mulle kunagi, et talle meeldib jälgida biennaali külastajad – kõiki neid üleslöödud naisi oma viimistletud tualettides – vähemalt niisama palju kui eksponaate. Viimastel aastatel on tal aga tekkinud lähedased suhted Õiguse ja Õigluse juhi ning kadunud presidendi venna Jarosław Kaczyńskiga. Bielecka pakub oma kodus Kaczyńskile korrapäraselt lõunat – ta on väga hea kokk – ja arutab temaga, keda tuleks võtta valitsuskabinetti. Mulle on räägitud, et rünnaku Poola muuseumide vastu algatanud kultuuriminister on just Bielecka soovitatud. Püüdsin temaga paari aasta eest Varssavis kokku saada, aga ta keeldus. „Millest meil oleks rääkida?” ütles ta tekstisõnumis, millele järgnes vaikus.

Veel üks minu külalistest – see, kes tulistas püstoliga õhku – läks oma britist abikaasast viimaks lahku. Tema ekstsentrilisus on võtnud hoopis teise vormi ning praegu saadab ta oma päevad mööda täiskohaga internetitrollina, kes propageerib fanaatiliselt kõikvõimalikke vandenõuteooriaid, millest paljud on äärmiselt antisemiitlikud. Ta säutsub juutide vastutusest holokausti pärast; ta postitas keskaegselt Inglismaalt pärineva maali, mis kujutab väidetavalt juutide poolt risti löödud poisikest ja lisas kommentaari: „Ning nad veel imestavad, et saadeti maalt välja”, pidades silmas juutide väljaajamist Britanniast 1290. aastal. Bielecka järgib ja propageerib Ameerika alternatiivsete parempoolsete juhte, kelle keelekasutust ta kordab ja levitab.

Kolmas külaline, ajakirjanik Anita Gargas, on kulutanud viimased kümme aastat, uurides ikka ja jälle igasuguseid vandenõuteooriaid seoses president Lech Kaczyński surmaga Smolenski lennuõnnetuses ning teinud iga kord erineva järelduse.³ Ta töötab sellesama nädalalehe Gazeta Polska juures, mis avaldas geivastaseid kleebiseid. Neljas külaline Rafal Ziemkiewicz on endale nime teinud kui rahvusvahelise juudikogukonna avalik vastane. Ta räägib juutidest kui „närustest” ja „saamahimulistest”,⁴ nimetab juudiorganisatsioone „väljapressijateks”⁵ ning kahetseb oma varasemaid toetusavaldusi Iisraelile.⁶ Niisugusest keelekasutusest tulenev kurikuulsus on nähtavasti aidanud turgutada tema kõikuma löönud karjääri ning nüüd esineb ta sageli partei kontrollile allutatud riiklikus televisioonis.

Tean juhtumisi, et mõni nendest endistest sõpradest on oma poliitiliste vaadete tõttu võõrandunud oma lastestki. Mõningatel juhtudel on see võõrandumine täielik. Ühel minu endisel sõbral, kes on end täielikult sidunud avalikult homofoobse parteiga, on geist poeg. Paraku on see liigagi tüüpiline – lõhestav veelahe läheb läbi perekondade ja sõpruskondade. Meil on Chobielini lähistel naaber, kelle vanemad kuulavad valitsusmeelset katoliiklikku raadiojaama Radio Maryja. Nad korrutavad selle mantraid ja kuulutavad selle vastased oma vaenlasteks. „Olen oma emast ilma,” tunnistas naaber mulle. „Ta elab hoopis teises maailmas.”

Et täielikult avalikustada minu selle kõigega seotud huvid, pean selgitama, et mõnigi niisugune vandenõuteooria on suunatud minu vastu. Minu abikaasa oli poolteist aastat kaitseminister Poola koalitsioonivalitsuses, mida juhtis Õiguse ja Õigluse partei, kui see esimest korda lühikeseks ajaks võimule tõusis. Hiljem katkestas ta suhted selle parteiga ja oli seitse aastat välisminister teises koalitsioonivalitsuses, mida juhtis paremtsentristlik kodanikuplatvormi partei. 2019. aastal kandideeris ta Euroopa Parlamenti ja valiti saadikuks, ehkki praegu ei kuulu ta poliitilise opositsiooni liidrite hulka.

Olen aeg-ajalt elanud Poolas alates 1988. aastast, aga viibinud pikalt ka Londonis ja Washingtonis, kirjutades ajalooalaseid raamatuid ning tegutsedes ajakirjanikuna Briti ja Ameerika ajalehtede juures. See teeb mind Poola arusaamade kohaselt poliitiliseks abikaasaks, ehkki kuni 2015. aastani suhtus enamik inimesi minusse pigem uudishimulikult kui pahaselt. Ma pole kunagi kogenud mingit otsest antisemitismi, pole kunagi tunda saanud mingit vaenu; kui avaldasin poola roogade kokaraamatu – mis oli kõige muu hulgas mõeldud ümber lükkama negatiivseid stereotüüpilisi arvamusi Poola kohta välismaal – oli reaktsioon sellele Poolas, seda isegi poola kokkade hulgas, valdavalt positiivne, kuigi pisut üllatunud. Samuti püüdsin hoolega mitte puudutada poliitikat, vältides enamasti Poola televisiooni, välja arvatud juhtumid, kui sain rääkida oma raamatutest.

Aga kui Õigus ja Õiglus võitis, hakkas välismaal ilmuma valitsuse suhtes negatiivseid artikleid – ja selles süüdistati mind. Mind kujutati kahe režiimimeelse ajakirja, wSieci⁷ ja Do Rzeczy⁸ (mõlemas töötavad meie endised sõbrad) kaanepildil kui rahvusvahelise ajakirjanduse kulissidetagust juudi koordinaatorit ja Poola negatiivse kujutamise salajast režissööri; üks ajakiri mõtles välja isegi üksikasju minu pereelu kohta, et kujutada mind veelgi õelamana. Samasugused lood ilmusid ka riikliku televisiooni õhtustesse uudistesaadetesse, muu hulgas ka üks täielik väljamõeldis sellest, kuidas Õigus ja Õiglus on mind vallandanud kohalt, kus ma pole kunagi töötanud.⁹ Lõpuks minust enam ei kirjutatud: negatiivsed kirjutised Poolast rahvusvahelises ajakirjanduses kasvasid liiga ulatuslikuks, et üks inimene, olgugi juut, jõuaks kõike üksi koordineerida, ehkki aeg-ajalt tõuseb see teema sotsiaalmeedias ikka üles. Kui minu abikaasa kandideeris Euroopa Parlamenti, esitati tema meeskonnale rohkem küsimusi minu ja minu „Poola-vastase tegevuse” kohta kui tema enda kohta. Meeldib see mulle või ei meeldi, aga olen selles loos sees.

Kui see kõik algas, haaras mind omamoodi déjà-vu tunne. Meenus, kuidas lugesin kuulsat ajakirja, mida andis aastatel 1935–1944 välja rumeenia kirjanik Mihail Sebastian. Selles kirjutab ta veelgi järsematest muutustest oma kodumaal. Nagu minagi, oli Sebastian juut, ehkki mitte usklik; nagu minagi, oli enamik tema sõpru poliitikas paremal tiival. Oma ajakirjas ta näitab, kuidas fašistlik ideoloogia neelas nad üksteise järel alla, nagu tuli neelab vääramatult ööliblikad. Ta räägib sellest kõrkusest ja enesekindlusest, mis haaras tema sõpru, kui nad ei pidanud end enam eurooplasteks – kes imetlesid Prousti ja käisid Pariisis – ning hakkasid end hoopis nimetama läbi ja lõhki rumeenlasteks. Ta jälgib, kuidas nad kalduvad vandenõuteooriate küüsi või muutuvad lihtsalt julmaks.

Inimesed, keda Sebastian oli tundnud aastaid, solvasid teda otse näkku ja käitusid seejärel, nagu poleks midagi juhtunud. „Kas saab olla sõber inimestega,” arutleb ta 1937. aastal,¹⁰ „kes on omaks võtnud hulga võõraid ideid ja tundeid – nii võõraid, et tarvitseb mul ainult astuda uksest sisse ning kõik jäävad järsku häbi- ja piinlikkustundest vait?” Samal ajal kirjutatud autobiograafilises romaanis pakub jutustaja sõprust vanale tuttavale, kelle nüüdseks on temast lahutanud just poliitika. „Ei, sul pole õigus,” saab ta vastuseks.¹¹ „Meiesugused ei saa olla sõbrad. Ei nüüd ega kunagi. Kas sa ei tunne minu juures maa lõhna?”

Praegu ei ole 1937. aasta. Sellegipoolest toimuvad samasugused muutused ka minu enda eluajal nii mõtlejate, kirjanike, ajakirjanike ja poliitikute hulgas Poolas, kus olen elanud kolmkümmend aastat, kui ka teistes ühiskondades, mida oleme harjunud nimetama läänemaailmaks. Igal pool leiab see aset, ilma et oleks vaja õigustada seda niisuguse majanduskriisiga, mis tabas Euroopat ja Põhja-Ameerikat 1920. ja 1930. aastatel. Tagasilangus aastail 2008–2009 oli suur, aga – vähemalt kuni koroonaviiruse pandeemiani – majanduskasv taastus. Põgenikekriis aastail 2015–2016 oli vapustus, aga seegi on leevenenud. Aastaks 2018 oli põgenikevool Põhja-Aafrikast ja Lähis-Idast Euroopasse peaaegu peatunud tänu tehingutele, mille Euroopa Liidu juhtpoliitikud sõlmisid Türgiga.

Igatahes pole inimesi, kellest ma siin kirjutan, mõjutanud ükski nimetatud kriis. Neil pole võib-olla läinud nii hästi, kui nad oleks soovinud, aga nad pole ei vaesed ega maakad. Nad pole kaotanud oma töökohta võõrtöölistele. Ida-Euroopas pole nad pärast 1989. aastat langenud poliitilise võimu ülemineku ohvriks ega üldse mingi poliitika ohvriks. Lääne-Euroopas ei kuulu nad ühtegi vaesunud rahvakihti ega ela kõigist unustatud külades. Ameerika Ühendriikides ei ela nad narkootikumidest laastatud kogukondades, nad ei saada suuremat osa oma ajast mööda kesklääne kõrtsides ning tegelikult ei mahu nad ühegi mugava stereotüübi alla, millega iseloomustatakse Trumpi valijaid – kaasa arvatud need mugavad stereotüübid, mis nad on ise endale välja mõelnud. Vastupidi, nad on hariduse saanud parimates ülikoolides, sageli oskavad nad võõrkeeli, nad elavad suurtes linnades – Londonis, Washingtonis, Varssavis, Madridis – ja käivad välismaal nagu Sebastiani sõbrad 1930. aastatel.

Mis on siis toimunud muutuse põhjus? Kas olid mõned meie sõbrad alati salamisi autoritaarsuse pooldajad? Või on siis inimesed, kellega me uue aastatuhande esimese viie minuti jooksul klaase kokku lõime, järgmise kahekümne aasta jooksul mingil moel täielikult muutunud? Ühest vastust siin ei ole ja ma ei paku välja ka mingit suurejoonelist teooriat või üleüldist lahendust. Küll aga on siin tegu ühe teemaga: teatud kindlate tingimuste korral võib iga ühiskond pöörduda demokraatia vastu. Tõepoolest, kui ajalugu vaadata, juhtub niimoodi lõpuks kõikide meie ühiskondadega.

Antiikaja filosoofidel oli demokraatiaga seoses alati kahtlusi. Platon kartis demagoogia „valelikke ja suurustlevaid sõnu” ning kahtlustas, et demokraatia ei tarvitse olla midagi muud kui alguspunkt teel türanniale.¹² Ameerika demokraatliku riigikorra rajajad mõistsid samuti ohtu, mida korrumpeerunud juht võib demokraatiale tähendada, ja nägid palju vaeva, et luua institutsioonid, mis seda ei võimaldaks. Aastal 1787 koos istunud põhiseadusliku konvendi otsusega loodi valijameeste kolleegium kui vahend, mis tagab, et inimene, keda Alexander Hamilton nimetas „madalateks intriigideks võimeliseks ja mitte kuigivõrd populaarseks”,¹³ ei saaks kunagi Ameerika Ühendriikide presidendiks. Ehkki sellest sai lõpuks midagi kummitempliga võrreldavat – ja hilisemal ajal mehhanism, mis annab mõnes vähestest osariikidest mõnele väikesele valijaterühmale ülemäärase mõjuvõimu –, oli valijameeste kogu algul mõeldud millegi hoopis teistsugusena: nimelt kontrolliva organina, kuhu kuuluvad tähtsamad seadusandjad ja jõukamad inimesed, kes valivad presidendi ja eiravad vajadusel rahva valikut, et ära hoida „demokraatia liialdusi”.

Hamilton oli koloniaalses Ameerikas üks neist paljudest, kes luges ikka ja jälle Kreeka ja Rooma ajalugu, üritades saada selgust, kuidas vältida uue demokraatia arengut türanniaks. Lugedes vanuigi jälle kord Rooma riigimeest Cicerot, kes otsis võimalusi peatada Rooma vabariigi allakäik, tsiteerib John Adams teda kirjas Thomas Jeffersonile. Nende eesmärk oli rajada demokraatia Ameerikas mõistlikule väitlusele, tervele mõistusele ja kompromissidele. Siiski polnud neil inimloomuse olemusest mingeid illusioone: nad andsid enesele aru, et inimesed võivad mõnikord langeda oma „kirgede” ohvriks, kui kasutada nende vanamoodsat sõnapruuki. Nad teadsid, et iga loogikale ja mõistuslikkusele rajatud poliitilise süsteemi puhul on alati olemas mõistusevastaste puhangute oht.

Nüüdisajal on Jeffersoni ja teiste järeltulijad püüdnud seda mõistusevastasust ja neid „kirgi” täpsemalt defineerida ning mõista, kes ja mispärast võib kalduda demagoogiasse. Totalitarismi esimesena käsitlenud Hannah Arendt määratleb „autoritaarse isiksuse” kui täiesti üksildase inimese, kellel „pole perekonna, sõprade või isegi lihtsalt tuttavatega mingeid muid sotsiaalseid sidemeid ning kes tajub oma kohta maailmas üksnes kuuluvusest oma liikumisse või liikmelisusest parteis”.¹⁴ Theodor Adorno, üks sellest intellektuaalide põlvkonnast, kes põgenesid natslikult Saksamaalt Ameerikasse, on seda mõtet edasi uurinud. Freudist mõjutatuna otsib Adorno autoritaarse isiksuse algpõhjust varasest lapsepõlvest, võib-olla koguni allasurutud homoseksuaalsusest.

Veelgi hiljem on isiksusele iseloomulikest joontest juba kahekümne aasta eest huvitunud käitumisökonoomika uurija Karen Stenner võtnud väita, et umbes kolmandikule mistahes riigi elanikest on omane autoritaarne eelsoodumus,¹⁵ nagu ta seda nimetab, sest see sõna olevat paremini kasutatav kui isiksus, sest pole nii jäik. Autoritaarne eelsoodumus, mis eelistab ühtlust ja korda, ei tarvitse tingimata ennast esile tõsta; selle vastand „tahtevabaduse eelsoodumus”, mis eelistab mitmekesisust ja erisusi, võib samuti olla olemas varjatud kujul. Stenneri autoritarismi definitsioon ei ole poliitiline ja see pole ka sama mis konservatism. Lihtsamalt öeldes meeldib autoritarism inimestele, kes ei talu komplitseeritust: selles pole iseenesest midagi vasakpoolset või parempoolset. See on antipluralistlik. Autoritarism suhtub teistmoodi mõtlevatesse inimestesse kahtlustavalt. Sellel on allergia ägedate vaidluste vastu. Kas autoritarismi pooldajad on rajanud oma poliitika marksismile või natsionalismile, pole oluline. Tegu on mõtteviisi, mitte ideede kogumiga.

Teoreetikud jätavad aga sageli kõrvale teise olulise elemendi demokraatia allakäigu ja autokraatia tekkimise teel. Üksnes demagooge imetlevate või end diktatuuris paremini tundvate inimeste olemasolu ei ole kõik, mis seletab, miks pääsevad demagoogid võidule. Diktaator tahab valitseda, aga kuidas leiab ta üles selle osa üldsusest, mis mõtleb samuti nagu tema? Niisugune poliitik tahab õõnestada kohtute autoriteeti, et saada ise rohkem võimu, aga kuidas peaks ta veenma valijaid, et nad selle heaks kiidaks? Vana-Roomas lasi Caesar skulptoritel valmistada hulga oma raidkujusid. Ükski tänapäeva autokraat ei saa olla edukas ilma millegi samasuguseta: kirjaniketa, haritlasteta, följetonistideta, blogijateta, suunamudijateta, teleprodutsentideta ja meemide loojateta, kes kõik müüvad tema kujutisi avalikkusele. Autokraadid vajavad inimesi, kes õhutavad mässu või algatavad riigipöörde. Aga samuti vajavad nad inimesi, kes valdavad keerulist juriidilist keelepruuki, kes oskavad seletada, et põhiseaduse rikkumine või seaduse väänamine on igati õige tegu. Nad vajavad inimesi, kes annavad nurinatele hääle, kes oskavad manipuleerida rahulolematusega, suunavad viha ja hirmu ning näevad teistsugust tulevikku. Nad vajavad intellektuaale ja haritud eliiti, ehk teiste sõnadega neid, kes aitavad neil alustada sõda teiste intellektuaalide ja ülejäänud haritud eliidi vastu isegi siis, kui viimaste hulgas on nende ülikooliaegseid kursusekaaslasi, ametivendi ja sõpru.

Oma 1927. aastal ilmunud raamatus „La trahison des clercs”¹⁶ – vabas tõlkes „Intellektuaalide reetlikkus” või „Reetlikud intellektuaalid” – vaatleb ja kirjeldab prantsuse esseist Julien Benda oma aja autoritaarset eliiti ammu enne seda, kui keegi veel mõistis, kui tähtis see on. Aimates ette Arendti sõnu, ei muretse Benda mitte autoritaarsete isiksuste kui niisuguste, vaid pigem nende konkreetsete tegelaste pärast, kes toetasid autoritaarsust, mida ta nägi kõikjal Euroopas võtmas nii vasak- kui ka parempoolseid vorme. Ta kirjeldab nii paremäärmuslikke kui ka vasakäärmuslikke ideolooge, kes püüavad propageerida kas nn klassikirge nõukogude marksismi vormis või „rahvuslikku kirge” fašismi vormis, ning süüdistab mõlemaid, et nad reedavad intellektuaali peamise ülesande otsida tõde, eelistades sellele konkreetset poliitilist üritust. Kümme aastat enne Stalini suurt terrorit ja kuus aastat enne kui Hitler tõusis võimule, kartis Benda juba, et poliitilisteks propagandistideks kehastunud kirjanikud, ajakirjanikud ja esseistid ässitavad kogu inimkonna vägivallategudele. Ja nii see läkski.

Kui see peaks nii juhtuma, pole liberaalse demokraatia kokkuvarisemine meie ajal niisugune, nagu see oli 1920. ja 1930. aastatel. Selleks aga on vaja uut eliiti, uut põlvkonda tegelasi, kes selle teoks teeks. Lääne idee ehk selle, mida vahel nimetatakse ka lääne liberaalseks korraks, kokkuvarisemiseks on vaja mõtlejaid, intellektuaale, ajakirjanikke, blogijaid, kirjanikke ja kunstnikke, kes õõnestaks meie praeguseid väärtushinnanguid ja seejärel asuks kirjeldama uut saabuvat elukorraldust. Kõik nad võivad pärineda igalt poolt: Benda esialgse definitsiooni kohaselt on nende tegelaste hulgas ideolooge nii paremalt kui ka vasakult. Mõlemaid leidub meie hulgas praegugi. Autoritaarsust puudutavat tundlikkust täheldame kahtlemata üliõpilaslinnakute vasakäärmuslike agitaatorite põlvkonna puhul, kes püüavad ette kirjutada, kuidas professorid peavad õpetama ja mida üliõpilased võivad öelda. See on täheldatav ka Twitteri pööbli puhul, kes otsib võimalusi põrmustada kirjutamata suhtlusreeglite rikkumise eest nii avaliku elu tegelasi kui ka tavainimesi. Seda täheldati ka Briti tööerakonna spinndoktoriteks hakanud intellektuaalide puhul, kes summutasid juba eos igasugused rünnakud Jeremy Corbyni juhiseisundi vastu isegi siis, kui oli juba selge, et Corbyni vasakäärmusliku tegevuskava lükkab rahvas tagasi. Sedasama täheldati ka tööerakonna aktivistidel, kes esmalt eitasid, aga siis asusid halvustama parteis levinud antisemitismi.

Aga ehkki autoritaarsusse kalduvate vasakpoolsete kultuuriline mõjujõud kasvab, on lääne demokraatiates ainsad need tegelased, kes on saavutanud tegeliku poliitilise mõjuvõimu – ainsad, kes tegutsevad valitsustes, osalevad võimul olevates koalitsioonides, juhivad tähtsamaid parteisid – ja kuuluvad liikumistesse, mida oleme harjunud nimetama parempoolseteks. Tõsi, nad on iseäralikud parempoolsed, kellel on vähe ühist enamikuga poliitilistest liikumistest, mida alates Teisest maailmasõjast on niiviisi nimetatud. Briti toorid, Ameerika vabariiklased, Ida-Euroopa antikommunistid, Saksamaa kristlikud demokraadid ja Prantsusmaa gollistid on kõik alguse saanud erinevatest traditsioonidest, aga rühmana iseloomustavad neid vähemalt kuni viimase ajani esindusdemokraatia, tolerantne suhtumine religioonidesse, sõltumatu kohtusüsteem, vaba ajakirjandus ja sõnavabadus, majanduslik integratsioon, rahvusvahelised institutsioonid, transatlantiline liit ning läänelikud poliitilised põhimõtted.

Seevastu uusparempoolsed ei taha seda, mis meil praegu on, üldse säilitada ega kaitsta. Mandri-Euroopas uusparempoolsed põlastavad kristlikku demokraatiat, mis kirikule toetudes rajas pärast Teise maailmasõja õudusi Euroopa Liidu. Ameerika Ühendriikides ja Suurbritannias on uusparempoolsed täiesti lahti öelnud vanamoodsast Burke’i väikese algustähega konservatismist, mis suhtub kahtlustavalt mistahes vormis kiiretesse muutustesse. Ehkki nad vihkavad seda sõna, on uusparempoolsed rohkem bolševikud kui Burke’i konservatiivid: tegu on meeste ja naistega, kes tahavad olemasolevaid institutsioone kukutada, õõnestada või nendest mööda minna, hävitada kõik olemasolev.

Käesolev raamat räägibki niisuguste tegelaste uuest põlvkonnast ja uuest reaalsusest, mida nad on asunud looma, alustades nendest vähestest, keda ma tunnen Ida-Euroopas, ja siirdudes siis teistsuguse, aga siiski paralleelse loo juurde Suurbritannias, millega mul on samuti tihedad sidemed, ja lõpetades Ameerika Ühendriikidega, kus ma olen sündinud, ning mõne kõrvalepõikega veel mujalegi. Kõne alla tulevate inimeste galerii ulatub rahvusluse ideoloogidest kõrgelennuliste poliitiliste esseede autoriteni; mõned neist kirjutavad keerulisi raamatuid, teised mõtlevad välja viirusena levivaid vandenõuteooriaid. Nii mõndagi neist inspireerivad täiesti siiralt needsamad hirmud, seesama viha ja seesama sügav ühtsusesoov, mis innustab nende lugejaid ja järgijaid. Mõni on radikaliseerunud pärast ägedaid kokkupõrkeid kultuurilt vasakpoolsetega või on talle eemaletõukav liberaalsete tsentristide nõrkus. Mõnigi on küüniline ja tegus ning võtab kasutusele radikaalse või autoritaarse sõnavara, sest see toob talle võimu või kuulsuse. Mõnigi on veendunud, et nende ühiskond on läbi kukkunud ja tuleb uuesti üles ehitada, ükskõik missugune pole ka tulemus. Mõni on tõsiusklik. Mõni naudib kaost või püüab propageerida kaost kui eelmängu uuele, teistsugusele korrale. Kõik nad otsivad võimalust määratleda uut moodi oma riiki, kirjutada ümber ühiskondlikud lepingud ja mõnikord ka muuta demokraatia reegleid niimoodi, et nemad ei kaotaks kunagi võimu. Alexander Hamilton hoiatas nende eest, Cicero võitles nende vastu. Mõned neist olid minu sõbrad.

II
Kuidas demagoogid võidule pääsevad

Monarhia, türannia, oligarhia, demokraatia – kõik need ühiskonnakorralduse viisid olid juba rohkem kui kahe tuhande aasta eest tuntud ka Platonile ja Aristotelesele. Ent üheparteisüsteemi, mida tänapäeval leidub igal pool maailmas – meenutage Hiinat, Venezuelat, Zimbabwet – mõtles esimesena välja Lenin Venemaal 1917. aastal. Tulevastes politoloogiaõpikutes ei räägita Nõukogude Liidu rajajast kindlasti ainult kui marksismi edasiarendajast, vaid pigem kui selle püsima jäänud poliitilise süsteemi leiutajast. On ju see mudel, mida tänapäeval kasutab palju autokraate maailmas.

Erinevalt marksismist ei ole illiberaalne üheparteiriik filosoofia. Tegu on mehhanismiga, kuidas hoida enda käes võimu, ja see toimib edukalt koos paljude ideoloogiatega. See töötab hästi, kuna määratleb selgesti, kes kuulub eliidi hulka, olgu poliitilise, kultuurialase või rahanduseliidi hulka. Revolutsioonieelse Prantsusmaa ja Venemaa monarhia ajal oli valitsemisõigus aristokraatial, mis määratles end järglaste saamist ja etiketti puudutavate jäikade reeglite abil. Nüüdisaja lääne demokraatlikes riikides tagavad õiguse valitseda – seda vähemalt teoreetiliselt – mitmesugused konkurentsivormid: valimiskampaaniad ja valimised, paremale haridusele ja riigiametitele juurdepääsu tagavad testid, vaba turumajandus. Vanamoodsad ühiskonnahierarhiad on harilikult omavahel segunenud, aga tänapäeva Suurbritannias, Ameerikas, Prantsusmaal ja kuni viimase ajani ka Poolas oli enamik inimesi arvamusel, et demokraatlik konkurents on kõige õiglasem ja tõhusam tee võimu jagada. Võimul peaks olema kõige mõjukamad ja kompetentsemad poliitikud. Riigi institutsioonides – kohtusüsteemis ja riigiasutustes – peaks töötama kvalifitseeritud inimesed. Et saavutada aus tulemus, peaks konkurents nendele kohtadele olema võrdsetel tingimustel.

Lenini üheparteiriik rajanes teistsugustel väärtushinnangutel. See kukutas aristokraatliku korra, aga ei seadnud asemele toimivat mudelit. Bolševistlik üheparteiriik polnud üksnes ebademokraatlik, vaid välistas ka ausa konkurentsi ametikohtadele ja haridusele. Ametikohad ülikoolides, kohtusüsteemis ja riigiasutustes ning tööstusettevõtetes ei läinud mitte kõige töökamatele ja kõige võimekamatele, vaid kõige ustavamatele. Inimesi ei edutatud mitte võimete ega töökuse alusel, vaid selle põhjal, kui valmis olid nad kohanema partei reeglitega. Kuigi need reeglid olid eri aegadel erinevad, olid nad mingis mõttes alati järjekindlad. Nende reeglite kohaselt heideti harilikult kõrvale endine valitsev eliit ja nende lapsed, aga ka kahtlased etnilised rühmitised. Eelistati töölisklassi lapsi. Kõige rohkem eelistati neid, kes valjusti kuulutasid oma ustavust parteile, käisid parteikoosolekutel, osalesid avalikel üritustel, kus demonstreeriti oma entusiasmi. Erinevalt tavalisest oligarhiast lubab üheparteiriik teha karjääri: tõsiusklikel on võimalik tõusta kõrgemale, mis on iseäranis ahvatlev neile, keda eelmise võimu ajal ei edutatud. Arendti määrangul sobib autoritarism eriti nendele, kes tundsid end 1940. aastatel tõrjutute või allasurututena, ja ta kirjutab, et kõige halvemas variandis üheparteiriik „vahetab maailmavaatest sõltumata kõik eriti andekad ilmtingimata välja nende jobude ja lollide vastu, kelle olematu intelligentsus ja puuduv loovus on nende lojaalsuse parim garantii.”¹⁷

Lenini põlgus neutraalse riigi idee vastu, apoliitiliste riigiametnike ja objektiivse ajakirjanduse vastu oli samuti tema üheparteisüsteemi oluline osa. Ta kirjutab, et ajakirjanduse vabadus „on pettus”.¹⁸ Koosolekute vabadust nimetab ta pilkamisi „õõnsaks sõnakõlksuks”.¹⁹ Mis puudutab parlamentaarset demokraatiat ennast, siis see polnud midagi enamat kui „masinavärk töölisklassi rõhumiseks”.²⁰ Bolševike arusaama kohaselt sai ajakirjandus olla vaba ja avalikud institutsioonid õiglased ainult siis, kui need allusid töölisklassi kontrollile – seda partei kaudu.

Vasakäärmuslaste mõnitustele „kodanliku demokraatia” ja kapitalismi konkureerivate institutsioonide aadressil, nende küünilisele arvamusele ajakirjanduse, riigiametnike ja kohtunike objektiivsuse kohta on ammusest ajast olnud ka parempoolne analoog. Harilikult tuuakse siin näiteks Hitleri Saksamaa. Aga on ka palju teisi, alustades Franco Hispaania ja lõpetades Pinocheti Tšiiliga. Lõuna-Aafrika, kus kehtis apartheid, oli de facto üheparteiriik, mis sundis oma ajakirjandust ja kohtusüsteemi tõrjuma mustanahalisi välja poliitilisest elust ja kaitsma Briti impeeriumi loodud kapitalistlikus majanduses mitte kõige edukamateks osutunud afrikandrite, peamiselt Hollandi päritolu valgete asunike järeltulijate huve.

Tõsi, apartheidlikus Lõuna-Aafrikas oli ka teisi parteisid. Aga üheparteiriik pole ilmtingimata riik, kus pole üldse opositsiooniparteisid. Ehkki Lenini kommunistlik partei ja Hitleri natsipartei arreteerisid ja mõrvasid oma vastaseid, on küllalt näiteid üheparteiriikidest, isegi vägagi jõhkra korraga üheparteiriikidest, kus mõningane piiratud opositsioon oli demonstratiivselt lubatud. Aastail 1945–1989 võimaldasid Ida-Euroopa kommunistlikud parteid opositsioonil – talurahvaparteid, pseudo-kristlikud demokraadid või väike katoliiklik partei Poolas – mängida teatud osa sealsetes kokkuklopsitud „parlamentides” või avalikus elus. Viimastel kümnenditel leidub hulk näiteid Ben Ali Tuneesiast kuni Hugo Cháveze Venezuelani de facto üheparteiriikidest, kus riigi institutsioonid on kindla kontrolli all ning ühenduste ja sõnavabadus piiratud, aga mingi sümboolne opositsioon on lubatud, kuni see ei hakka valitsevat parteid tegelikult ohustama.

Niisugune diktatuuri pehme vorm ei vaja massilist vägivalda, et võimul püsida. Selle asemel toetutakse eliitkaadrile, mis juhib ametnikkonda, riiklikku meediat, kohtuid ja mõnel pool ka riigiettevõtteid. Need tänapäeva tegelased teavad oma rolli, mis seisneb juhtide kaitsmises, ükskõik kui valelikud on nende sõnad, ükskõik kui korrumpeerunud nad on ning ükskõik kui rängalt see kõik mõjutab tavainimesi ja institutsioone. Vastutasuks on teadmine, et nad saavad oma tasu ja neid edutatakse. Parteijuhi lähimad abilised võivad saada väga rikkaks, sõlmida kasulikke lepinguid või saada kohti riigiettevõtete juhatuses, ilma et selleks oleks vaja kellegagi konkureerida. Ülejäänud võivad loota riigipalgale ning ka kaitsele süüdistuste eest korruptsioonis või saamatuses. Ükskõik kui halvasti nad ka ei tööta, oma töökohta nad ei kaota.

Üle kogu maailma leidub palju üheparteiriigi variante alustades Putini Venemaast ja lõpetades Duterte’i Filipiinidega. Euroopas on hulk nišiparteisid, millest mõnigi kuulub võimulolevasse koalitsiooni, näiteks Itaalias ja Austrias. Praegu aga, kui ma neid ridu kirjutan, on ainult kaks niisugust parteid saavutanud võimumonopoli: Õigus ja Õiglus Poolas ning Viktor Orbáni partei Fidesz Ungaris. Mõlemad on teinud suure sammu sõltumatute institutsioonide hävitamise suunas ja selle tulemusena on mõlemad oma liikmed üle ujutanud teatud hüvedega. Õigus ja Õiglus ei ole piirdunud üksnes riigiteenistuse seaduse muutmisega, mis võimaldab kergemini vallandada professionaale ja palgata nende asemele parteibroilereid, samas on asutud vallandama Poola riigiettevõtete juhte. Suuri firmasid juhtinud kogenud inimesed asendatakse parteilastega, aga ka nende sõprade ja sugulastega. Tüüpiline näide on Janina Goss, innukas mooside ja hoidiste valmistaja ning Kaczyński vana sõber, kelle käest peaminister omal ajal laenas suure rahasumma, et tasuda oma ema ravikulud. Varem tegi Goss mingit madalama taseme parteitööd, nüüd aga määrati ta Poola suurima energeetikafirma Polska Grupa Energetyczna – mis annab tööd neljakümnele tuhandele inimesele – direktorite nõukogusse. Ungaris on Viktor Orbáni väimees samuti rikas ja privilegeeritud tegelane. Teda on süüdistatud Euroopa Liidu petmises, aga ühtki juurdlust pole kunagi lõpule viidud. Ungari riik loobus süüdistustest tema vastu.

Niisugusele tegevusele saab anda palju eri nimesid: onupojapoliitika, riigi ärakasutamine, korruptsioon. Aga kui soovite, saab seda kirjeldada ka positiivsete terminitega: see tähendab lõppu vihatud meritokraatlikele arusaamadele, poliitilisele konkurentsile ja vabale turumajandusele ehk põhimõtetele, millest vähemedukad pole kunagi loomuldasa mingit kasu saanud. Sahkerdamisele rajatud ja õiglase konkurentsita süsteem ei ole just meeldiv, kui tahate elada ühiskonnas, mida juhivad andekad inimesed. Aga kui see pole teie esmane huvi, siis mis sellel ikka nii väga viga on?

Kui usute, nagu palju minu vanu sõpru nüüd usub, et Poola saab paremini hakkama, kui seda valitsevad inimesed, kes kuulutavad valjul häälel oma teatud laadi patriotismi, kes on ustavad parteijuhile, kes – Kaczyński enda sõnu kasutades – kuuluvad „paremat sorti poolakate hulka”,²¹ siis ongi üheparteiriik tegelikult õiglasem kui konkurentsist elav demokraatia. Miks peaks eri parteidel olema lubatud konkureerida võrdsetel tingimustel, kui ainult üks neist on väärt valitsema? Miks peaks ettevõtetel olema lubatud omavahel vabal turul võistelda, kui ainult mõni neist on parteile lojaalne ja on seetõttu tõeliselt väärt olema rikas?

Niisugune mõtteviis on nii Poolas ja Ungaris kui ka paljudes teistes endistes kommunistlikes riikides sünnitanud laialt levinud arusaama, et konkurentsireeglid on ebaõiglased, sest 1990. aastate reformid – kui massilise erastamise ja vaba turumajanduse reeglite kehtestamine majanduse ümber kujundasid – võimaldavad liiga paljudel endistel kommunistidel asendada oma poliitiline võim majandusliku mõjuvõimuga. Nii Orbán kui ka Kaczyński nimetavad oma vastaseid tihtipeale kommunistideks ja võidavad sedaviisi endale välismaal koguni imetlejaid. Orbáni puhul olidki tema peamised vastased vähemalt tema karjääri alguses tõepoolest endised kommunistid, kes olid end ümber nimetanud sotsialistideks, mistõttu tema väidetel on teatud tõepõhigi all.

Paraku tundub see innukas antikommunism, mis veerand sajandi eest näis nii tähtis, nüüd kuidagi lahja ning pealiskaudne. Vähemalt 2005. aastast alates on Poolat juhtinud ainult presidendid ja peaministrid, kelle poliitikubiograafia sai alguse kommunismivastases liikumises Solidaarsus. Kaczyński peamised rivaalid on paremtsentristlikud liberaalid, mitte vasakpoolsed. Poolas ei ole ka mingit – vähemalt mitte riigi tasandil – mõjuvõimsat ekskommunistlikku ärimonopoli, kus paljud oleks saanud teenida raha, ilma et neil oleks olnud erilisi poliitilisi sidemeid. Õigupoolest on praegu Poola poliitikaelus kõige tuntum endine kommunist, omaaegse sõjaseisukorra aegne kommunistlik prokurör Stanisław Piotrowicz, kes on nüüd Õiguse ja Õigluse kandidaat konstitutsioonikohtusse. Pole mingi üllatus, et ta on sõltumatu kohtumõistmise suur vaenlane. Orbán määrab samuti endisi kommuniste järjekindlalt kõrgetele kohtadele. Mõlema kõnealuse valitsuse „antikommunism” on lihtsalt üks silmakirjalikkuse vorme.

Sellest hoolimata on sünged hoiatused kommunismi mõjust minu põlvkonna parempoolsetele ideoloogidele meeltmööda. Mõnelegi neist näib see seletavat nende endi isiklikke läbikukkumisi või siis lihtsalt halba õnne. Kaugeltki mitte kõik, kes 1970. aastatel olid dissidendid, ei ole pärast 1989. aastat saanud peaministriks või edukaks kirjanikuks või avalikkuses lugupeetud intellektuaaliks – ning paljudes tekitab see põletavat meelepaha. Kui oled keegi, kes usub, et oled väärt valitsema, siis on oma eesmärkide saavutamise nimel ikka põhjust küll rünnata eliiti, hurjutada kohtuid ja süüdistada ajakirjandust. Pahameel, kadedus ja eelkõige arvamus, et „süsteem” on ebaõiglane – seda mitte riigi, vaid sinu vastu –, need on Poola parempoolsete vaadetega nativistlikke ideolooge valdavad tähtsamad tunded, mistõttu polegi kerge hoida lahus isiklikke ja poliitilisi motiive.

Just nimelt seda olen õppinud Poola riikliku televisiooni direktori ja isehakanud üheparteiriigi peamise ideoloogi Jacek Kurski juhtumist. Tema karjäär algas samal ajal kui tema vennal Jarosław Kurskil, kes on Poola suurima ja mõjukaima liberaalse ajalehe toimetaja. Samas peres sündinud vennad usuvad kahte täielikult erinevasse ideesse Poola teest. Nad on otsekui Poola mündi kaks poolt.

Et vendi Kurskeid mõista, on tähtis teada, kust nad on pärit: Läänemere-äärsest Gdański sadamalinnast, kus sadama kraanad kõrguvad hiiglaslike toonekurgedena vana Hansa-aegse linna silueti kohal. Kurskid jõudsid täisikka 1980. aastate alguses, kui Gdańsk oli nii Poola kommunismivastase võitluse keskus kui ka vaikne kolgas, kus elu oli ühtaegu nii tüütult igav kui ka täis intriige.

Toonasel konkreetsel hetkel ja konkreetses kohas oli perekond Kurski silmapaistval kohal. Anna Kurska oli jurist ja kohtunik ning tegutses aktiivselt ametiühingus Solidaarsus, mis oli tookord peamine opositsiooniorganisatsioon. Kurskite kodu uksed olid alati valla, igal ajal võis keegi astuda sisse, et arutada mõnd pakilist juriidilist probleemi või küsida nõu. Külaline võis jääda pikemaks juttu rääkima, teed jooma, suitsetama, jälle teed jooma ja veel juttu rääkima. Gdańskis ei helistanud 1980. aastatel keegi ette. Inimestel polnudki telefoni või siis kardeti, et seda kuulatakse pealt.

Ka Anna poegadest said aktivistid. Senaator Bogdan Borusewicz, kes tookord oli üks tähtsamaid põrandaaluse ametiühinguliikumise aktiviste, rääkis mulle, et nende kool oli laialt tuntud kui zrewoltowane – mässuline kommunistliku süsteemi vastu. Jarosław oli oma klassi esindaja kooli „parlamendis”, mis oli opositsiooni algatus, samuti kuulus ta rühma, kus loeti poola konservatiivset filosoofiat ja kirjandust. Temast veidi noorem Jacek oli võitlusest kommunismi vastu vähem huvitatud. Tema pidas ennast rohkem aktivistiks ja radikaaliks. Pärast seda, kui 1981. aastal kehtestati sõjaseisukord, mis tegi Solidaarsuse põgusale seaduslikule tegevusele lõpu, osalesid mõlemad vennad protestidel, hüüdsid loosungeid ja lehvitasid lippe. Mõlemad tegid kaastööd põrandaalusele kooli ajalehele ja seejärel juba opositsioonilise Solidaarsuse ajalehele Solidarność.

Oktoobris 1989 asus Jarosław tööle Solidaarsuse juhi Lech Wałęsa pressisekretärina. Pärast Poola esimese mittekommunistliku valitsuse valimisi tundis Wałęsa end mitte kõige paremini ja unustatuna, sest revolutsiooniliste majandusreformide ning kiirete poliitiliste muutuste tekitatud kaoses polnud talle järsku mingit rolli. Viimaks, 1990. aasta lõpul kandideeris Wałęsa presidendiks ja võitis, vähemalt osalt tänu sellele, et tal läks korda uuesti ühendada rahvas, kes oli rahulolematu Poolas kommunistliku korra kaotamiseks peetud läbirääkimistel tehtud kompromisside pärast, iseäranis aga otsuse pärast mitte panna endisi kommuniste vangi. Siit saadud kogemuste põhjal sai Jarosław aru, et poliitika talle ei meeldi, eriti veel vihameele poliitika: „Ma nägin, mida tegelikult tähendab teha poliitikat … hirmsad intriigid, otsitakse soppa, laimukampaaniad.”²²

Tookord kohtus ta ka esimest korda Kaczyńskiga, hilisema Õiguse ja Õigluse partei asutajaga, kes – nagu Jarosław mulle ise rääkis – oli „kõige selle meister. Tema poliitilises mõtteviisis ei olnud niisugust mõistet nagu juhus. … Kui midagi juhtus, siis oli see kellegi mahhinatsioon. Vandenõu oli tema lemmiksõna”. (Erinevalt Jarosławist Jacek minuga ei räägi. Üks meie ühine sõber – neid on meil mitu – andis mulle tema isikliku mobiiltelefoni numbri. Saatsin sinna tekstisõnumi ning helistasin seejärel mitu korda ja jätsin sõnumi. Helistasin veel kord ja keegi hüüatas midagi ning kui ütlesin oma nime, kordas seda valjusti ja lausus: „Muidugi, muidugi” – loomulikult helistab Poola televisiooni direktor mulle tagasi. Aga ta ei teinud seda kunagi.)

Viimaks lahkus Jarosław Wałęsa teenistusest ja asus tööle 1989. aastal Poola esimeste suhteliselt vabade valimiste ajal asutatud ajalehe Gazeta Wyborcza toimetuses. Uues Poolas oli tal võimalik aidata ehitada üles midagi uut, panna alus vabale ajakirjandusele, nagu ta ise mulle rääkis, ja sellest oli talle küllalt. Jacek läks täpselt vastupidises suunas. „Sa oled idioot,” ütles ta vennale, kui sai teada, et Jarosław on lahkunud Wałęsa juurest. Jacek oli juba keskkoolis huvitatud poliitilisest karjäärist ja tegi nüüd koguni ettepaneku, et võtab venna senise töö üle, põhjendades, et keegi ei pane seda tähelegi: „Enne oli Jarek, nüüd on Jacek. Kes seda vahet märkab?”

Jacek olnud – tema venna sõnul – alati „sisse võetud” vendadest Kaczyńskitest, kes olid kohe algusest peale suured salasepitsejad, intrigeerijad ning vandenõulased. Samas ei huvitanud teda kuigi palju Poola konservatism, millest rääkivad raamatud ja vaidlused köitsid nii väga tema venda. Üks mõlema venna sõber rääkis mulle, et tema arvates polnud Jacekil üldse mingit poliitilist filosoofiat. „Kas ta on konservatiiv? Ei usu, vähemalt mitte konservatismi täpses tähenduses. Ta on inimene, kes tahab olla tipus.”²³ Ning alates 1980. aastate lõpust oligi see see, kuhu ta sihtis.

Niisugustel emotsioonidel, millele suured poliitikateoreetikud harilikult ei pööra küll kuigivõrd tähelepanu, oli oluline osa selles, mis edaspidi juhtus. Jacek Kurski ei ole niisugune üksildane konformist, nagu kirjeldab Hannah Arendt, ja ta pole ka labase kurjuse kehastus ega korraldusi täpselt täitev bürokraat. Ta pole kunagi öelnud midagi mõttekat või huvitavat demokraatia kohta, poliitilise süsteemi kohta, mida ta ei poolda ega eita. Ta pole ei ideoloog ega tõsiusklik, ta on mees, kes tahab võimu ja kuulsust, millest ta enda arvates on ebaõiglaselt ilma jäetud. Et mõista Jacekit, tuleb vaadata poliitikaõpikute ja -uurimuste asemel kirjanduse antikangelasi. Vaatame näiteks Shakespeare’i Jagot, kes manipuleerib Othelloga, kasutades ära viimase ebakindlust ja armukadedust. Vaatame Stendhali Julien Soreli, kes mõrvas oma armukese, kui too jäi talle isikliku edu teel ette. Salaviha, kättemaks ja kadedus, mitte aga täielik üksildus on taustaks sellele, mis järgnes. Lõpuks pöördus Jacek Wałęsa vastu, sest nähtavasti ei andnud Wałęsa talle tööd, mida ta enda arvates vääris. Ta abiellus ja lahutas, ta andis venna ajalehe mitu korda kohtusse ning ajaleht omakorda andis tema kohtusse. Ta oli kaasautor lammutavale raamatule ja tegi vandenõuteooriatest pakatava filmi Poola parempoolsete jõudude vastu koondunud salajastest jõududest. Mõlemad projektid tagasid talle teatud autoriteedi nende hulgas, kellele nagu temalegi tundus, et nad on postkommunistlikus Poolas esimese kahekümne viie aasta jooksul ülekohtuselt võimust ilma jäetud.

Jacek kuulus eri aegadel eri parteidesse või fraktsioonidesse, mis olid kas väga marginaalsed või siis mõnikord rohkem tsentristlikud. Ühe tähtaja oli ta parlamendisaadik, kellena ei jätnud endast mingit märki. Ta oli ühe tähtaja ka Euroopa Parlamendi saadik ega jätnud sinnagi mingit märki. Lõpuks oli tema eriala nn must PR. Nii aitas ta torpedeerida Donald Tuski (kellest lõpuks sai Poola peaminister ja seejärel Euroopa Liidu Nõukogu president) presidendikampaaniat, levitades kuulujuttu, et Tuski vanaisa on vabatahtlikult astunud natside Wehrmachti. Kui talle selle väljamõeldise kohta küsimusi esitati, olevat Jacek seletanud väikesele ajakirjanike rühmale, et muidugi pole see tõsi, aga „ciemny lud to kupi”, mis tõlkes enam-vähem tähendab: „Rumalatele talumatsidele käib see küll.”²⁴ Legendaarne Solidaarsuse juht Bogdan Borusewicz nimetab teda „jõhkralt hoolimatuks”.²⁵

Aga ehkki Jacek tegutses aastaid avalikkuse ees, ei võitnud ta laialdast populaarsust, mida ta Solidaarsuse endise aktivistina enda arvates vääris. Ning tema venna arvates oli see suur pettumus: „Kogu oma elu on ta uskunud, et teda ootab suur karjäär … et temast saab peaminister, et talle on määratud saata korda midagi suurt. Siiski tahtis saatus, et teda tabab üks ebaõnnestumine teise järel. … Ta ise arvab, et see on suur ülekohus.”

Jarosławi seevastu saadab edu, ta kuulub ühiskonna koorekihti ja on arvatavasti riigi kõige tähtsama ajalehe toimetaja.

Aastal 2015 korjas Kaczyński Jaceki suhtelisest unustusest kusagil poliitika ääremaadel üles ja tegi temast riikliku televisiooni direktori. Ja see, võiks arvata, oli Jacekile võimalus senised pettumused maha matta. Kui kujutada ette, mis juhtuks BBC-ga, kui selle võtaks üle veebileht InfoWars, siis saate üldjoontes aimu, mis juhtus Poola avalik-õigusliku ringhäälingu Telelwizja Polskaga, millel on hulk raadio- ja telekanaleid ning mis on ikkagi suurele osale rahvast peamine uudisteallikas. Jaceki tegevus riikliku meedia lammutamisel oli seadusvastane, sest pärast 1989. aastat pidi riiklikust televisioonist saama avalik-õiguslik televisioon, mis on poliitiliselt neutraalne nagu BBC. Siiski asus vajadusest kätte maksta taga kihutatud mees põhjalikult tööle.

Kõige tuntumad ajakirjanikud vallandati ja asendati tegelastega, kes varem töötasid paremäärmuslikus ajakirjanduses avaliku elu ääremaadel. Väga kiiresti jõuti olukorda, kus uudistesaated ei püüdnud teha nägugi, et on objektiivsed või neutraalsed. Selle asemel vorbiti kallutatud uudiseid ja asuti ägedalt ründama inimesi ja organisatsioone, kes polnud valitsevale parteile meele järgi. Nagu selgus, polnud need rünnakud lihtsalt inetud, need tõid inimestele lausa surma. Nii rünnati kuude kaupa korduvalt populaarset Gdański linnapead Paweł Adamowiczit, süüdistades teda kõiges, korruptsioonist kuni riigireetmiseni. Ja seda kuulati: 13. jaanuaril 2019 tungis äsja vanglast vabanenud kurjategija, kes vanglas vaatas riiklikku televisiooni, heategevusliku kontserdi ajal lavale ja torkas noa Adamowiczile rinda. Linnapea suri järgmisel päeval.

Ei Kurski ega Kaczyński pole kunagi tunnistanud osa, mis telekanalil oli mõrvari mõjutamisel. Vastupidi: selle asemel et vabandust paluda, asus Telewizja Polska süüdistama teisi. Viimaste hulgas oli uus Gdański linnapea Aleksandra Dulkiewicz, kellel on nüüd tarvis ihukaitsjaid. Poznańi linnapea, nagu mitu teistki linnapead, on saanud samuti tapmisähvardusi. Poolas pole poliitiline vägivald enam tabu ja mitte keegi ei saa olla kindel, kes on järgmine ohver.

Ometi ei muutu midagi, keegi ei tunnista, et pidev viha õhutav trummipõrin võib innustada järgmist mõrvarit. Televisioon ei paista aususega endiselt silma. Tööle ei võeta ühtki neutraalset kommentaatorit. Vastupidi, kiideldakse oma suutlikkusega manipuleerida tegelikkusega. Nii näidati 2018. aastal lõiku pressikonverentsilt, kus opositsioonipartei juhilt Grzegorz Schetynalt küsiti, mida tema partei on saavutanud kaheksa võimul oldud aasta (2007–2015) jooksul. Saatelõik näitab Schetynat sõnu otsimas ja kulmu kortsutamas, video jääb venima ja lõpeb.²⁶ Jääb mulje, otsekui polnuks Schetynal midagi öelda.

Tegelikult rääkis Schetyna mitu minutit suuremahulisest teedeehitusest, maapiirkondadesse tehtud investeeringutest ja välispoliitika edusammudest. Niiviisi manipuleeritud saatelõiku – see on üks näide paljudest – peeti nii oluliseks, et see oli mitu päeva kohe Telewizja Polska Twitteri lehekülje alguses. Õiguse ja Õigluse juhtimisel ei piirdu riiklik televisioon lihtsalt võimul oleva režiimi propagandaga, see koguni juhib tähelepanu tõsiasjale, et seda tehakse. Televisioon üksnes ei vääna ega moonuta infot, vaid koguni kiitleb sellega.

Jacek – kes pidi nii palju aastaid tundma end tõrjutuna – jõudis viimaks kättemaksutunni ära oodata. Isegi pärast seda, kui ta televisiooni direktori kohalt tagasi astus – nii mõnegi parteikaaslase meelest kippus ta liiga kaugele minema –, on ta jäänud täpselt sinna, kuhu ta enda arvates kuulub: tähelepanu keskmesse, radikaaliks, kes loobib Molotovi kokteile rahva hulka. Suutmatusest liikuda edasi poliitilises süsteemis, mis eelistab ratsionaalsust ja asjatundlikkust, tekkinud pettumustunne on nüüd kadunud. Üheparteiriik sobib talle ideaalselt, mida vastikumaks see muutub, seda rohkem hirmu ta saab põhjustada ja seda rohkem võimu tal on. Kommunismi kui vaenlast, mille vastu võidelda, pole enam olemas. Aga on ju võimalik leida uusi vaenlasi. Võit nende üle teeb ta veelgi suuremaks.

Orwellist Koestlerini on Euroopa kahekümnenda sajandi kirjanikke paelunud idee Suurest Valest ning vägevad ideoloogilised konstruktsioonid nagu kommunism ja fašism. Truudust parteijuhile nõudvad plakatid, rivis marssivad pruunsärklased ja mustsärklased, tõrvikurongkäigud, politseiterror – kõik need pealesunnitud toetusavaldused Suurele Valele on sedavõrd absurdsed ja ebainimlikud, et nende pealesurumiseks on vaja kauakestvat vägivalda ning vägivalla ähvardust, et need püsiks. Selleks on vaja pealesunnitud haridust, totaalset kontrolli kogu kultuuri üle ning ajakirjanduse, spordi, kirjanduse ja kunsti politiseerimist.

Seevastu kahekümne esimese sajandi Euroopas toimuv poliitiliste liikumiste polariseerumine nõuab nende järgijailt palju vähem. Need liikumised ei kujutagi enesest täielikku ideoloogiat ja seega ei vaja need ka vägivalda ega politseiterrorit. Need vajavad enda kaitseks oma tegelasi, aga viimastelt ei nõuta väiteid, nagu oleks must valge, nagu oleks sõda rahu või et kolhoosid on saavutanud 1000 protsenti planeeritud tootlikkusest. Enamik neist ei harrasta propagandat, mis läheb vastuollu igapäevase tegelikkusega. Aga siiski sõltuvad nad kõik kui mitte just Suurest Valest, siis nähtusest, mille kohta ajaloolane Timothy Snyder ütles mulle kunagi, et seda tuleks nimetada Keskmise Suurusega Valeks. Teisisõnu, kõik need kutsuvad oma järgijaid olema vähemalt mõnda aega alternatiivses reaalsuses. Mõnikord on see alternatiivne reaalsus kujunenud n-ö loomulikult, palju sagedamini on see hoolikalt sõnastatud, kasutades toeks moodsat turundustehnikat, auditooriumi segmenteerimise ja sotsiaalmeedia kampaaniaid.

Ameeriklastele on muidugi tuttav see, kuidas vale võib süvendada polariseerumist ja tekitada ksenofoobiat. Ammu enne presidendiks kandideerimist tuli Donald Trump Ameerika poliitikasse valeväitega, nagu poleks president Barack Obama sündinud Ameerikas, kusjuures selle vandenõuteooria mõjujõudu alahinnati tookord oluliselt. Vähemalt kahes Euroopa riigis, Poolas ja Ungaris, on meil nüüd olemas näited, mis juhtub, kui Keskmise Suurusega Valet – vandenõuteooriat – propageerib algul üks partei kui oma valimiskampaania peamist tugisammast ning seejärel valitsev partei kogu selle käsutuses oleva nüüdisaegse tsentraliseeritud riigiaparaadi võimalustega.

Ungaris pole nimetatud vale põrmugi originaalne: see rajaneb uskumusel, mida nüüd propageerivad ka Venemaa valitsus ja palju teisigi, mille kohaselt üliinimlike võimetega Ungari päritolu juudi soost miljardär George Soros olevat algatanud vandenõu eesmärgiga hävitada Ungari sinna teadlikult migrante importides. Selle teooria, nagu paljude teistegi edukate vandenõuteooriate aluseks on terake tõtt: Soros on kunagi öelnud, et jõukas Euroopa võiks teha humaanse žesti ja võtta vastu rohkem süürlasi, et aidata vaesematel Lähis-Ida riikidel toime tulla põgenikekriisiga. Aga Ungari propaganda – ja lugematu hulk Euroopa ning Ameerika paremäärmuslikke, valgete ülemvõimu propageerivaid ning identitarianistlikke²⁷ veebilehti – läheb palju kaugemale. See väidab, et Soros õhutab juutide salanõu asendada valged, kristlastest eurooplased – ja iseäranis ungarlased – pruuninahaliste muslimitega. Niisugused liikumised ei näe migrantides niivõrd lihtsalt majanduslikku koormat ega isegi terrorismiohtu, vaid hoopis eksistentsiaalset ohtu rahvale endale. Eri aegadel on Ungari valitsus lasknud panna Sorose näo plakatitele, metroorongide põrandale ja lendlehtedele, lootes niiviisi hirmutada ungarlased toetama valitsust.

Poolas on see vale vähemalt ainulaadne. Nimelt on tegu Smolenski lennuõnnetuse vandenõuteooriaga, mis painab meie vana sõbra Anita Gargase ja väga paljude teiste meeli: usutakse, et presidendi lennuk kukkus aprillis 2010 alla salakavala vandenõu tulemusena. Sellel juhtumil on Poolas eriti suur jõud, sest lennuõnnetusel on terve hulk ajaloolisi vastukajasid. Surma saanud president Lech Kaczyński oli teel mälestama 1940. aasta Katyńi [Katõni] veresauna ohvreid (toona lasi Stalin mõrvata üle kahekümne ühe tuhande Poola ohvitseri), ka selles nähti teadlikku katset hävitada Poola toonane eliit. Lennuki pardal oli ka kümneid kõrgeid sõjaväelasi ja silmapaistvaid poliitikuid, sealhulgas palju minu sõpru. Minu abikaasa tundis peaaegu kõiki lennukis viibinuid, kaasa arvatud lennusaatjad.

Lennuõnnetusele järgnes määratu emotsioonide laine. Riiki haaras omamoodi hüsteeria, midagi samasuguse nähtuse sarnast, mis toimus Ameerika Ühendriikides pärast 11. septembrit. Televisiooni teadustajad kandsid musti leinalipse, meie Varssavi korterisse kogunesid sõbrad rääkima, kuidas seal kaugel sünges Vene metsas kordas ajalugu iseennast. Minu enda mälestused järgnenud päevadest on segased ja kaootilised. Mäletan, kuidas käisin ostmas musta kleiti, millega minna mälestusteenistustele, mäletan üht leske, kes näis nii nõrk, et ei suutnud seista, nutmas oma abikaasa matustel. Minu enda abikaasa, kes oli kutse sõita koos presidendiga Smolenskisse tagasi lükanud, käis igal õhtul lennujaamas koju toodud puusärkide juures auvalves.

Esialgu näis tragöödia rahvast ühendavat, lõppude lõpuks oli lennukis ju poliitikuid kõikidest suurematest parteidest. Matuseid toimus kõikjal üle kogu Poola. Koguni Vladimir Putin, kes tookord oli Venemaa peaminister, näis olevat liigutatud. Õnnetuse õhtul sõitis ta Smolenskisse kohtuma Donald Tuskiga, kes siis oli Poola peaminister. Järgmisel päeval andis üks kõige enam vaadatud Venemaa telekanaleid eetrisse emotsionaalse ja väga nõukogudevastase Poola filmi „Katyń”, mille on teinud Poola suurim režissöör Andrzej Wajda. Midagi niisugust pole Venemaal nii laiale vaatajaskonnale varem ega hiljem näidatud.

Paraku ei ühendanud see õnnetus rahvast. Ei teinud seda ka juhtunu põhjuste juurdlus.

Poola eksperdid sõitsid õnnetuskohale samal päeval. Nad tegid kõik võimaliku, et surnukehad tuvastada. Nad uurisid läbi lennuki vraki. Kui must kast oli leitud, asuti kokpiti kõneluste salvestisi kuulama. Tõde, mis hakkas selguma, polnud Õiguse ja Õigluse parteile ega selle juhile, kadunud presidendi kaksikvennale kuigi meeldiv. Lennuk oli startinud hilinemisega, president tahtis nähtavasti kiiresti maanduda, sest kavatses sõiduga alustada oma tagasivalimise kampaaniat. Nähtavasti tõusis ta hommikul hilja ja oli eelmisel õhtul joonud. Lennuväljale lähenedes said lendurid teada, et Smolenskis on tihe udu, kusjuures tegu polnud tõelise lennujaama, vaid lihtsalt maandumisrajaga keset metsa. Lendurid kavatsesid suunduda mujale, mis tähendanuks mitme tunni pikkust autosõitu tseremooniakohale. Kui president oli põgusalt rääkinud telefonitsi oma vennaga, avaldasid tema nõunikud ilmselt lenduritele survet, et ikkagi maandutaks. Mitu nõunikku käis lennu ajal protokolli vastaselt kokpitis. Samuti protokolli vastaselt läks sinna õhujõudude juhataja ja istus lendurite kõrvale. „Zmieścisz się śmiało” – „Te saate hakkama, julgust,” ütles ta neile. Mõni sekund hiljem põrkas lennuk vastu esimesi kaselatvu, paiskus ümber ja kukkus maapinnale.

Esialgu uskus Jarosław Kaczyński nähtavasti, et tegu oli õnnetusega. „See on teie süü ja tabloidide süü,” ütles ta minu abikaasale, kellel oli raske ülesanne teatada talle lennuõnnetusest. Sellega tahtis Kaczyński öelda, et juhtunu on valitsuse süü, sest tabloidide mõjul polnud valitsus nõustunud ostma uusi lennukeid. Aga juurdluse edenedes meeldisid selle leiud Kaczyńskile aina vähem. Lennukil polnud midagi viga.

Võib-olla nii nagu palju inimesi, kes otsivad juhuslike tragöödiate põhjuste seletamisel tuge vandenõuteooriatest, ei suutnud Kaczyńskigi leppida sellega, et tema armastatud vend suri mõttetult. Võib-olla ei suutnud ta leppida veelgi rängema tõsiasjaga, et nagu näitavad tõendid, sundisid president ja tema abilised – võib-olla koguni eelnimetatud telefonikõne mõjul – lendureid maanduma, pannes sellega alguse sündmuste ahelale, mis lõppes allakukkumisega. Võib-olla tundis ta end süüdlasena – sõit oli tema idee – või kahetses. Või siis nägi ta nagu Donald Trumpki, kuidas vandenõuteooria aitab tal võimu säilitada.

Nii nagu Trump kasutas Obama sünnipärast rääkides võimalust heita eliidile varju juba enne kandideerimist, kasutas Kaczyńskigi Smolenski tragöödiat, et koondada oma järgijaid, võita paremäärmuslaste hulgast uusi toetajaid ning veenda neid mitte usaldama valitsust ja meediat. Mingil ajal kinnitas ta, et Venemaa valitsus tulistas lennuki alla. Teinekord süüdistas ta oma venna surmas endist valitsevat parteid, nüüdset suurimat opositsiooniparteid: „Teie põhjustasite tema surma, teie mõrvasite tema, te olete jätised!” hüüatas ta kord parlamendis.²⁸

Ükski nendest süüdistustest ei vasta tõele ja mingil tasandil näib Kaczyński ka ise seda mõistvat. Võib-olla selleks, et distantseeruda mõnevõrra valedest, mida on vaja rääkida, tegi ta vandenõuteooria propageerimise ülesandeks ühele oma kõige vanematest ja kummalisematest kaasvõitlejatest. Antoni Macierewicz kuulub Kaczyński enda põlvkonda, ta on ammune antikommunist, ehkki tal on ka mõned imelikud sidemed Venemaaga ja kummalised harjumused. Tema salajane huvi – Macierewicz on öelnud, et tema meelest on „Siioni tarkade protokollid” tõsiseltvõetav dokument – sundis koguni Õiguse ja Õigluse parteid andma 2015. aastal enne valimisi lubadust: Macierewicz ei saa kindlasti kaitseministriks.

Niipea aga, kui partei oli saanud võidu, murdis Kaczyński oma lubadust ja määras Macierewiczi just nimelt sellele kohale. Macierewicz asus otsekohe Smolenski valet kujundama. Ta lõi uue juurdluskomisjoni, kuhu kuulus kummalisi kujusid, kelle hulgas oli ka etnomusikoloog, pensionil lendur, psühholoog, Venemaa majandust tundev teadlane ja teisigi, kellel polnud mingeid teadmisi lennuõnnetustest. Eelmine ametlik ettekanne kõrvaldati valitsuse kodulehelt. Politsei käis esialgse juurdluse ajal tunnistusi andnud lennundusekspertide juures kodus, kuulas nad üle ja konfiskeeris nende arvutid. Kui Macierewicz läks Washingtoni kohtuma Pentagonis oma Ameerika ametivendadega, oli tema esimene küsimus, kas USA luurel on mingit salajast infot Smolenski kohta. Reaktsioon oli üleüldine mure ministri vaimse seisundi pärast.

Kui mõni nädal pärast valimisi hakkasid Euroopa institutsioonid ja inimõiguslaste rühmitised reageerima Õiguse ja Õigluse partei tegevusele, koondus tähelepanu kohtute ja avaliku meedia autoriteedi õõnestamisele. Smolenski vandenõuteooriale suuremat tähelepanu ei pööratud, sest ausalt öeldes oli see liiga kummaline, et kõrvalseisjad sellest aru saaks. Ja ometi põhjustas otsus tõsta fantaasia valitsuse poliitika keskmesse paljuski seda, mis nüüd järgnes.

Kuigi Macierewiczi komisjon ei esitanudki lennuõnnetuse usutavat alternatiivset seletust, sai Smolenski valest moraalne vundament teistele valedele. Need, kes jäid uskuma seda keerulist teooriat, võisid jääda uskuma ükskõik mida. Nad võisid ka leppida murtud lubadusega mitte määrata Macierewicz kaitseministriks. Nad võisid leppida – isegi hoolimata sellest, et Õigus ja Õiglus on väidetavalt patriootlik ja venevastane partei – ka Macierewiczi otsustega vallandada palju riigi kõrgemaid sõjaväelasi, tühistada relvatehingud, edutada Venemaa sidemetega tegelasi ja tungida keset ööd NATO käsutuses olevatesse ruumidesse Varssavis. See vale andis ka paremäärmuslaste reasõduritele ideoloogilise vundamendi leppida muudegi väljaütlemistega. Ükskõik missuguseid vigu partei ka ei tee, ükskõik missuguseid seadusi see ka ei riku, vähemalt „tõde” Smolenski kohta öeldakse viimaks välja.

Smolenski vandenõuteoorial on samas teinegi eesmärk: nooremale põlvkonnale, kes enam ei mäleta kommunismiaega, ja ühiskonnale, kus endised kommunistid on suuremas osas poliitikast kadunud, annab see uue põhjuse umbusaldada poliitikuid, äritegelasi ja intellektuaale, kes on esile tõusnud 1990. aastatel ja nüüd juhivad riiki. Täpsemini öeldes annab see võimaluse määratleda uus ja veel parem eliit. Pole vaja mingit konkurentsi või eksameid ega saavutustest kirendavat elulookirjeldust. Igaüks, kes kuulutab, et usub Smolenski valet, on loomuldasa tõeline patrioot – ja seetõttu kõlblik riigiteenistusse astuma. Ja Poola pole muidugi ainus riik, kus niisugune lihtne mehhanism toimib.

Vandenõuteooria ahvatlus seisneb selle lihtsuses. See seletab ära keerulise nähtuse, mingi juhuse või õnnetuse ning annab uskujale rahuldust pakkuva tunde, et talle on võimaldatud eelisõigus saada teada tõde. Neile, kellest saavad üheparteiriigi uksehoidjad, annab nende vandenõuteooriate kordamine veel täiendava tasu: võimu.

Mária Schmidt ei olnud minu uusaastapeol, aga ma tunnen teda umbes samast ajast. Ta on ajaloolane ja on kirjutanud mitu väärtuslikku raamatut stalinismist Ungaris. Ta on mind aidanud, kui kirjutasin ise stalinismist Ungaris. Kohtusime esimest korda 2002. aastal, kui ta kutsus mind Budapesti Terror Háza – terrorimuuseumi maja – avamisele, kus mind ka autasustati. Muuseum, mida ta tänapäevani juhib, käsitleb totalitarismi ajalugu Ungaris. Avamise ajal oli see üks kõige uuenduslikumaid muuseume Euroopa idaosas.

Esimesest päevast alates on muuseumil olnud karme kriitikuid. Paljudele külastajatele ei meeldi kohe esimene tuba, kus ühel seinal on hulk telereid, kust tuleb natsipropaganda ja vastasseinal on telerid, kust tuleb kommunistlik propaganda. 2002. aastal oli ikka veel šokeeriv näha neid režiime võrreldavat, ehkki nüüd on see ehk pisut muutunud. Mõnelegi tundus, et muuseum ei pööra küllaldaselt tähelepanu ja ruumi fašismi kuritegudele, ehkki kommunistid valitsesid Ungarit fašistidest palju kauem ja seega on ka rohkem, mida näidata. Mulle meeldis, et muuseum püüab oma video- ja audioekspositsioonidega jõuda ka nooremateni, samuti see, kui intelligentselt eksponaate kasutatakse. Meeldis ka see, et muuseum näitab tavalisi ungarlasi tegemas koostööd mõlema režiimiga, mis minu meelest aitab nende järeltulijatel mõista: nende kodumaa – nagu kõik riigid – peab võtma vastutuse oma poliitika ja oma ajaloo eest ning vältima seda kitsast natsionalistlikku lõksu, et oma probleemides süüdistatakse teisi.

Ometi on Ungari nüüd langenud sellesse kitsasse natsionalistlikku lõksu. Asjaolu, et Ungari tunnistas hilinemisega oma kommunistlikku minevikku – asutades muuseume, korraldades mälestustalitusi, paljastades tehtu süüdlasi –, ei aidanud, nii nagu ma lootsin, süvendada austust õigusriigi vastu. Vastupidi, kuusteist aastat pärast Terror Háza avamist ei tunnista Ungari valitsev partei mingeid piire. See on läinud koguni veelgi kaugemale kui Õigus ja Õiglus, politiseerides riikliku meedia ja hävitades erameedia, milleks kasutati ähvardusi, keelati reklaamide avaldamine ning julgustati parteisse positiivselt suhtuvaid äritegelasi ära ostma niiviisi nõrgestatud meediaettevõtteid. Lisaks ideoloogiaklakööridele on Ungari valitsus, nagu ka Venemaa valitsus, loonud uue äritegelaste eliidi, mis on Orbánile lojaalne ja saab ise sellest kasu. Üks Ungari ärimees, kes ei soovi oma nime avaldada, rääkis mulle, et varsti pärast seda, kui Orbán võttis võimu üle, hakkasid režiimi ustavad teenrid nõudma, et ta müüks oma ettevõtte odavalt neile. Kui ta keeldus, tulid „maksuinspektsioonid” ja muud kimbutamisvõtted, aga ka hirmutamiskampaania, mis sundis teda palkama endale ihukaitsjad. Lõpuks, nagu palju teisigi samasugusesse olukorda sattunuid, müüs ta oma vara Ungaris maha ja lahkus riigist.

Nii nagu Poola valitsus, kasutab ka Ungari riik Keskmise Suurusega Valet: levitatakse propagandat, mis süüdistab Ungari probleemides – kaasa arvatud koroonaviirus, millega võitluseks on riigi haiglad halvasti varustatud – olematuid muslimitest migrante, Euroopa Liitu ja jällegi George Sorost. Hoolimata oma opositsionääri mainest ja loomingulistest saavutustest oli Schmidt – ajaloolane, teadlane ja muuseumi kuraator – üks esimesi selle vale autoreid. Ta avaldab korrapäraselt pikki ja tigedaid blogipostitusi, milles manab Sorost, algselt Sorose rahaga asutatud Kesk-Euroopa Ülikooli ja „vasakintellektuaale”, kelle all ta peab silmas enamikku liberaalsete vaadetega demokraate vasaktsentristidest paremtsentristideni.

Iroonilisi asjaolusid ja paradokse jätkub Schmidti elulukku rohkesti. Schmidt ise kuulus kommunismivastasesse opositsiooni, ehkki tal polnud seal kuigi silmapaistev osa. Kunagi rääkis ta mulle, kuidas ülikooliõpingute ajal oli nii, et kõik kommunismivastased töötasid ühes ja samas Budapesti raamatukogus, kus siis mingil hetkel keegi andis märku ja kõik tõusid töö juurest püsti ja läksid koos kohvi jooma. Pärast 1989. aastat sai ta Ungaris toimunud poliitilisest pöördest suurt kasu: tema kadunud abikaasa ajas postkommunistlikul kinnisvaraturul kokku tõelise varanduse, tänu millele Schmidt elab nüüd Buda mägedes uhkes majas. Ehkki Schmidt juhtis Sorose asutatud Kesk-Euroopa Ülikooli vastu suunatud kampaaniat, on tema poeg üks selle lõpetanuid. Ja kuigi ta teab väga hästi, mis juhtus tema kodumaal 1940. aastatel, tegutses ta samm-sammult täpselt kommunistliku partei õpetussõnade kohaselt, kui võttis üle omal ajal Ungaris väga hinnatud ajakirja Figyelő: vahetas välja toimetajad, tõrjus välja sõltumatud reporterid ja asendas nad usaldusväärsete valitsusmeelsete autoritega.

Figyelő on jäänud eraomandisse ja on seetõttu tehnilises mõttes sõltumatu. Aga algusest peale polnud kuigi raske näha, kes ajakirja toetab. Väljaanne, mis õhutas rünnakuid Ungari valitsusväliste organisatsioonide vastu – kaanekujundus võrdsustas need sisuliselt Islamiriigiga –, sisaldas samuti kümmekonnal lehel valitsuse poolt kinni makstud reklaame. See ongi üheparteiriigi valitsusmeelse ajakirjanduse uus vorm, mis kasutab täpselt samasugust küünilist kõnepruuki nagu omal ajal kommunistlikud väljaanded. Tegu on Jacek Kurski Poola riikliku televisiooni Ungari variandiga: seegi on mõnitav, jõhker, õel. Aprillis 2018 avaldas ajakiri nimekirja niinimetatud Sorose palgalistest – „reeturitest”, kes töötasid Soroselt toetust saanud organisatsioonides –, seades nad niiviisi halvakspanu ja rünnakute märklauaks.²⁹ Sama aasta detsembris pani ajakiri oma kaanele pildi Ungari juudikogukonna juhist András Heislerist, kelle ümber lendlevad pangatähed – Ungari kahekümne tuhande forindised rahad.

Schmidt nõustus minuga rääkima³⁰ – pärast seda, kui oli nimetanud mind „arrogantseks ja ignorantseks” – ainult juhul, kui kuulan ära tema vastuväited artiklile, mille olin kirjutanud Ungarist ja muustki Washington Postile. Hoolimata niisugusest vähetõotavast sissejuhatusest lendasin siiski Budapesti, aga puhtsüdamlik vestlus, mida olin lootnud, osutus võimatuks. Schmidt räägib laitmatult inglise keelt, aga ütles mulle, et tahab kasutada tõlki. Ta kutsus kohale üsna kohkunud moega noormehe, kes üleskirjutuse järgi otsustades jättis välja terveid lõike Schmidti jutust. Ning ehkki Schmidt tunneb mind peaaegu kakskümmend aastat, põrutas ta lauale diktofoni, mis minu meelest oli umbusu märk.

Edasi kordas ta neidsamu väiteid, mis olid ilmunud juba tema blogis. Peamise tõendina, et George Soros on Ameerika Ühendriikides demokraatliku partei „omanik”, tsiteeris Schmidt üht episoodi telesaatest „Saturday Night Live”. Tõestamaks, et Ameerika Ühendriigid on „paadunud ideoloogial rajanev koloniaalriik”, tsiteeris Schmidt Barack Obama kõnet, milles viimane kritiseeris Ungari fondi ettepaneku eest rajada ausammasBálint Hómanile, kes on Ungaris 1930. ja 1940. aastatel kehtestatud juudivastaste seaduste autor. Schmidt kordas oma väidet, et sisseränne kujutab enesest Ungarile surmaohtu, ja sai pahaseks, kui küsisin mitu korda, kus kõik need sisserändajad siis on. „Nad on Saksamaal,” nähvas ta viimaks. Muidugi Saksamaal: nendel vähestel Lähis-Ida immigrantidel, kellel läks korda 2016. aastal Ungarisse jõuda, ei olnud mingit soovi sinna jääda. Sisseränne on Ungaris väljamõeldud, mitte tegelik probleem.

Schmidt on solvunud ja vihane: ta ütleb, et tunneb üleolevat suhtumist ja seda mitte üksnes minu poolt. Hiljaaegu on kirjanik Ivan Krastev kirjeldanud niisugust nähtust, mida ta võrdleb postkoloniaalse meelelaadiga. Kuna demokraatia aluseks olevad üldised väärtused neile ei meeldi (või neid ei huvita), siis tundub mõnele iseäranis mitmekülgselt haritud intellektuaalile nagu Schmidt alandav korrata mõnda lääne demokraatlikku projekti, ning nad tahavad ise panna aluse millelegi originaalsele. Minuga rääkides kõneles Schmidt just niiviisi. Lääne ajakirjandus ja lääne diplomaadid „räägivad teistega ülevalt alla, nagu tegid seda kolooniatega”, väitis ta mulle.³¹ Kui Schmidtile öelda midagi antisemitismist, korruptsioonist ja autoritaarsusest, reageerib ta instinktiivselt vastusega laadis „see pole teie asi”.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

1

dokumentaalfilmi „Invasioon”: „Kulisy, cele, metody, pieniądze. Jak działa inwazja LGBT,” TVPINFO, 10. oktoobril 2019, https://www.tvp.info/44779437/kulisy-cele-metody-pieniadze-jak-dziala-inwazja-lgbt.

Tagasipöördumine

2

pidas jutluse, kus kirjeldas homoseksuaale: Krakówi peapiiskop Marek Jędraszewski, tsit artiklist Filip Mazurczak, „Krakow’s Archbishop Jędraszewski under Fire for Remarks about ‘Rainbow Plague’”, Catholic World Report, 16. augustil 2019, https://www.catholicworldreport.com/2019/08/16/krakows-archbishop-jed-raszewski-under-fire-for-remarks-about-rainbow-plague/.

Tagasipöördumine

3

teinud iga kord erineva järelduse: sealhulgas filmid „Pierwszy film śledczy o tragedii smolenski”, 10. aprillil 2010, https:// www.youtube.com/watch?v=_RjaBrqoLmw; „Magazyn śledczy Anity Gargas”, TVP, 29. märtsil 2018, https://vod.tvp.pl/video/magazyn-sledczy-anity-gargas,29032018,36323634; „Jak 8 lat po katastrofie wygląda Smoleńsk?”, TVPINFO, 5. aprillil 2018, https://www.tvp.info/36677837/jak-8-lat-po-katastrofie-wygla-da-smolensk-magazyn-sledczy-anity-gargas; „Magazyn śledczy Anity Gargas”, TVP, 27. veebruaril 2020, https://vod.tvp.pl/video/magazyn-sledczy-anity-gargas,27022020,46542067.

Tagasipöördumine

4

„närustest” ja „saamahimulistest”: Rafal Ziemkiewicz, Twitteri postitus, https://twitter.com/R_A_Ziemkiewicz/status/637584669115072512?2=20.

Tagasipöördumine

5

„väljapressijateks”: Rafal Ziemkiewicz, Fakty Interia, 13. aprillil 2018, https://fakty.interia.pl/opinie/ziemkiewicz/news-czy-izrael-jest-glupi,nId,2568878.

Tagasipöördumine

6

kahetseb oma varasemaid toetusavaldusi Iisraelile: Rafal Ziemkiewicz, Wirtualne Media, 2. veebruaril 2018, https://www.wirtualnemedia.pl/artykul/rafal-ziemkiewicz-nie-mam-powodu-przepraszac-za-parchow-i-zydowskie-obozy-zaglady-marcin-wolski-dal-sie-podejsc.

Tagasipöördumine

7

wSieci: juuni 2016, https://wiadomosci.gazeta.pl/wiadomo-sci/1,114883,20191010,na-okladce-wprost-jasniejaca-twarz-lewandowskiego-czyli-jak.html.

Tagasipöördumine

8

Do Rzeczy: 5. septembril 2016, http://www.publio.pl/tygodnik-do-rzeczy,p147348.html.

Tagasipöördumine

9

vallandanud kohalt, kus ma pole kunagi töötanud: mõttekoda tegi hiljem paranduse, aga TVP seda ei teinud. TVP, 21. septembril 2016, https://www.tvp.info/27026877/think-tank-w-waszyngtonie-po-tym-artykule-zwolnil-pania-applebaum-ze-wspolpracy.

Tagasipöördumine

10

„Kas saab olla sõber inimestega”: Mihail Sebastian, Journal 1935– 1944: The Fascist Years (Lanham, MD: Rowman & Littlefield, 2012).

Tagasipöördumine

11

„Ei, sul pole õigus”: Mihail Sebastian, For Two Thousand Years, tlk Philip Ó Ceallaigh (New York: Other Press, 2017).

Tagasipöördumine

12

„valelikke ja suurustlevaid sõnu”: Platon, Republic, toim ja tlk C. J. Emlyn-Jones ja William Preddy (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2013).

Tagasipöördumine

13

„madalateks intriigideks võimeliseks”: Alexander Hamilton, John Jay ja James Madison, The Federalist Papers, nr 68.

Tagasipöördumine

14

„pole mingeid muid sotsiaalseid sidemeid”: Hannah Arendt, The Origins of Totalitarianism (London: Penguin Classics, 2017).

Tagasipöördumine

15

autoritaarne eelsoodumus: autori intervjuu Karen Stenneriga, 19. juulil 2019.

Tagasipöördumine

16

raamatus „La trahison des clercs”: Julien Benda, The Betrayal of the Intellectuals [La trahison des clercs] (Boston: Beacon Press, 1955).

Tagasipöördumine

17

„vahetab maailmavaatest sõltumata kõik eriti andekad” : Hannah Arendt, The Origins of Totalitarianism (London: Penguin Classics, 2017).

Tagasipöördumine

18

ajakirjanduse vabadus „on pettus”: Vladimir Lenin, „Resolutsiooniprojekt ajakirjandusvabadusest”, Pravda, 7. novembril 1932, https://www.marxists.org/archive/lenin/works/1917/nov/04.htm.

Tagasipöördumine

19

„õõnsaks sõnakõlksuks ”: Vladimir Lenin, kõne Kommunistliku Internatsionaali esimese kongressi avamisel, 2. märtsil 1919, https://www.marxists.org/archive/lenin/works/1919/mar/comintern.htm.

Tagasipöördumine

20

„masinavärk töölisklassi rõhumiseks”: Lenin, kõne Kommunistliku Internatsionaali esimesel kongressil, 14. märtsil 1919.

Tagasipöördumine

21

„paremat sorti poolakate hulka”: „Kaczyński krytykuje donosicieli. Gorszy sort Polaków”, YouTube, 16. detsembril 2015, https://www.youtube.com/watch?v=SKFgVD2KGXw.

Tagasipöördumine

22

„Ma nägin, mida tegelikult tähendab teha poliitikat”: autori intervjuu Jarosław Kurskiga, 2. aprillil 2016.

Tagasipöördumine

23

„inimene, kes tahab olla tipus”: autori intervjuu anonüümse allikaga, 4. aprillil 2016.

Tagasipöördumine

24

„Rumalatele talumatsidele käib see küll”: Jacek Kurski, tsit väljaandest Agnieszka Kublik, „Kłamczuszek Jacek Kurski”, Wyborcza. pl, 19. mail 2015, https://wyborcza.pl/politykaekstra/1,132907,17946914,Klamczuszek_Jacek_Kurski.html.

Tagasipöördumine

25

„jõhkralt hoolimatuks”: autori intervjuu senaator Bogdan Borusewicziga, 6. aprillil 2016.

Tagasipöördumine

26

Saatelõik näitab Schetynat sõnu otsimas: tsit väljaandest „‘Ordynarna manipulacja’ TVP Info,” Wiadomosci, 21. aprillil 2018, https://wiadomosci.wp.pl/czy-oni-ludzi-naprawde-maja-za-durniordynarna-manipulacja-tvp-info-6243821849708161a.

Tagasipöördumine

27

Identitarianism – paremäärmuslik ideoloogia, mille kohaselt on eurooplastel ainuõigus oma kultuurile ja territooriumile. Tõlkija

Tagasipöördumine

28

„Teie põhjustasite tema surma”: Jan Cienski, „Polish President Bucks Ruling Party over Judicial Reforms: During a Bad-Tempered Debate, Jarosław Kaczyński Accuses the Opposition of ‘Murdering’ His Brother”, Politico, 18. juulil 2017, https://www.politico.eu/article/polish-president-bucks-ruling-party-over-judicial-reforms/.

Tagasipöördumine

29

niinimetatud Sorose palgalistest: Pablo Gorondi, Associated Press, 12. aprillil 2018, https://apnews.com/6fc8ca916bdf4598857f58ec4af198b2/Hungary:-Pro-govt-weekly-prints-list-of-%27Soros-mercenaries%27.

Tagasipöördumine

30

Schmidt nõustus minuga rääkima: autori intervjuu Mária Schmidtiga, 14. novembril 2017.

Tagasipöördumine

31

„ülevalt alla nagu tegid seda kolooniatega”: Ivan Krastev ja Stephen Holmes, „How Liberalism Became ‘the God That Failed’ in Eastern Europe”, Guardian, 24. oktoobril 2019, https://www.theguardian.com/world/2019/oct/24/western-liberalism-failed-post-communist-eastern-europe.

Tagasipöördumine