VIURE PERILLOSAMENT

Llibre local = Lector compromès Aquest és un llibre publicat amb el segell Llibre Local, que garanteix que el 100% de l’elaboració —des del disseny fins a la impressió— s’ha dut a terme per professionals i empreses del nostre país. Visita llibrelocal.cat per conèixer millor aquesta iniciativa.

Primera edició: octubre del 2019

© del text: Gemma Pasqual i Escrivà, 2019

© d’aquesta edició: Editorial Comanegra, 2019

Editorial Comanegra

Consell de Cent, 159

08015 Barcelona

www.comanegra.com

Correcció: Gemma Sardà i Gemma Garrigosa

Il·lustració de coberta: Irene Pérez

Maquetació: Eduard Vila

Producció de l’ePub: booqlab

ISBN: 978-84-18857-28-7

Amb el suport del Departament de Cultura

Tots els drets reservats als titulars dels copyright.

GEMMA PASQUAL I ESCRIVÀ

VIURE PERILLOSAMENT

UNA DONA DE SAL, DOTZE

ESCRIPTORES, UNA PINTORA I UNA SENYORA

ASSEGUDA A L’AUTOBÚS

TAULA

Pròleg: La dona de sal

Bunga bunga

Virginia Woolf i el grup de Bloomsbury

La carta estripada

Mercè Rodoreda i Andreu Nin

Esmaixellada

Simone de Beauvoir i Jean-Paul Sartre

Farta

Rosa Parks i Recy Taylor

El col·leccionista

Anaïs Nin i Henry Miller

Mil francs suïssos

Aurora Bertrana, Monsieur Choffat i l’oncle Ramon

La figuereta

Caterina Albert i el senyor Emili Gandia

«Chocho viejo»

Emilia Pardo Bazán i Benito Pérez Galdós

Despentinada

Frida Kahlo i Lev Trotski

La dona pecadora

Isabel de Villena i Jaume Roig

Una pila de maons per fer un edifici

Maria Aurèlia Capmany, Salvador Espriu i el professor de matemàtiques

Una espia russa

Carmen de Burgos i la seva filla

El cor pútrid del poeta

Mary Shelley i Percy B. Shelley

Res... una novel·la

Jane Austen i Cassandra

Sense ser aventurera, he viscut com s’ha de viure: o sigui, perillosament.

MERCÈ RODOREDA

PRÒLEG: LA DONA DE SAL

Un esguard! I aglevats per un dolor mortal els seus ulls ja no poden, de sobte, mirar més.

MARIA MERCÈ MARÇAL

Sotges cega la ciutat damnada, et gires per curiositat, en parar l’orella i sentir que us empaiten. Sobtada pel silenci, amb l’esperança que Déu s’ho hagi repensat.

Havia sortit el Sol sobre la Terra quan arribaves a Sóar. No hi havia cap núvol al cel. Aixecaves el braç esquerre per eixugar-te la suor del front, quan de sobte una espurna encegadora ha cobert tot el cel, seguida d’un terrabastall ensordidor. T’has sentit envoltada pel tro més fort que havies sentit mai. Era el so de l’univers en explosió. Déu havia fet ploure sobre Sodoma i Gomorra sofre i foc. Un glavi lluminós segant l’arrel més viva. Tot d’una se sentia un gran terratrèmol, acompanyat d’erupcions, llamps i flames, i destruïa les dues ciutats i tota la plana, amb tots els seus habitants i els animals i les plantes. En la fugida, tota cuca viva s’arrossegava i saltava en una munió que feia pànic. Déu és gelós i venjador, venjador i furibund, implacable amb els seus enemics. L’estrèpit del dia de Déu és esgarrifós: hi demana auxili fins i tot el guerrer. Ha estat un dia d’ira, d’angoixa, de calamitat i de misèria, un dia de tenebres i de foscor.

L’home just segueix l’emissari de Déu, gegantí i resplendent per la muntanya negra. I tu el segueixes a ell, camineu en silenci. Mires les sandàlies de Lot: en avançar dibuixen un solc en la sorra. Darrere seu s’estén un fong de pols, fum i foc acompanyat d’unes línies verticals que semblen escampar-se infinitament cap al cel. En deixar el farcell a terra et gires mentre et cordes la corretja de la sandàlia, per no haver de continuar mirant el clatell virtuós del teu marit Lot. Per la certesa sobtada que, si mors, ell ni tan sols s’aturarà. Per això et gires, per la desobediència dels submisos.

L’àngel escriu un sol camí, per la muntanya negra brilla un sol traç, la vall verdeja en va. Les teves dues filles han desaparegut darrere el cim del turó. Has notat el pes de la vellesa, de l’allunyament, de la vanitat d’una vida errant, de la somnolència. I et gires per una sensació de solitud, per la vergonya de fugir d’amagat, pel desig de cridar, de tornar.

No és massa tard, encara pots mirar. Mirar les torres roges de Sodoma on vas néixer, la plaça on cantaves, el pati on filaves. Els finestrals deserts de la casa alterosa on van néixer els fills, fruit d’un vincle feliç. Et gires per recança d’una gibrella de plata, per la casa devastada, pel dolor de la teva vida, per la solitud en parella, pels llavis falsos que et traïen, per la fredor mortal als ulls, perquè el món és aspre i brutal.

Mires enrere, cap veu no coneix el teu nom. Et gires de la ràbia i Déu no et salva. Veus un gran centelleig blau i una gegantina bola de foc, cinc vegades més gran i deu vegades més brillant que el Sol. Cap allà avança una poderosa flama, gairebé de color blanc, i sents un gran estrèpit. La Terra tremola. És com si el Sol hagués explotat. Hi veus morts, molts morts, desfilant com un exèrcit de fantasmes cremats, amb les cares desfetes i les orelles foses. No semblen humans, la pell els cau a bocins, com parracs. I sents un dolor punxant que s’estén per tot el teu cos, com si t’aboquessin una galleda d’aigua bullent sobre la pell. I corres, t’arrossegues, giravoltes, fins que una foscor es desploma del cel, i amb ella una sorrera calenta i un plujam d’aus mortes. Per la manca d’alè, et cabdelles moltes vegades. Si algú t’hagués vist, hauria pensat que ballaves. I de cop et llancen a les tenebres, el teu cos allà resta, ebri de pluja d’aigua negra i sol. Un esguard! I, aglevats per un dolor mortal, els teus ulls ja no poden, de sobte, mirar més; quedes blanca d’angoixa, extenuada i sense memòria. El teu cos ha esdevingut de cop sal transparent i les cames lleugeres s’arrelen a terra. Has donat la vida només per un esguard. I has cridat el teu nom: Edit, i ningú mai no t’ha sentit.

BUNGA BUNGA

No hi ha barrera, pany ni forrellat que puguis imposar a la llibertat de la meva ment.

VIRGINIA WOOLF

Virginia va decidir que ella mateixa es tallaria els cabells.

Quina festa! Quina aventura! Va obrir de bat a bat el balcó del número 14 del carrer Fitzroy de Bloomsbury i va sortir a l’aire lliure. A Londres feia un dia de febrer ennuvolat i una mica humit. Quina calma més silenciosa. Com el petó d’una onada, fresc i penetrant, als seus vint-i-vuit anys, solemne, plantada a les portes del balcó, una estranya sensació s’apoderava d’ella, alguna cosa terrible però molt divertida estava a punt de passar. Va pensar en les paraules que havia de dir quan no sabés què dir. Dels seus llavis va sortir: «Bunga bunga».

Es va encendre una cigarreta i la seva vista es va fixar en l’habitació a través del fum del tabac. Li agradava la tauleta de vímet, el cofre on guardava cartes lligades amb cintes i tiges d’espígol, l’estufa, els tres crisantems en l’arrodonit gerro de vidre sobre la lleixa de la xemeneia, el llenç que havia pintat la seva germana Vanessa, en el qual podia admirar un vaixell enmig de l’onatge, navegant, imponent, cap a un far.

Va seure davant del mirall del tocador, es va pintar la cara de negre, es va posar uns bigotis i una barba postissa, es va ajustar un turbant als cabells i es va penjar unes gruixudes cadenes d’or del coll d’un caftà verd, el seu color preferit. En observar-se disfressada d’home, va pensar que en trencar-se el mirall la imatge desapareixia. Va apartar aquest pensament, fent-se l’ullet a ella mateixa, va repetir les paraules màgiques: «Bunga bunga», i va aixafar la cigarreta en un cendrer en forma de petxina.

La seva germana Vanessa, que havia vingut a visitar-la, darrere seu, asseguda a la vora de la cadira, recolzava el front en el palmell de la mà i negava amb el cap, contrariada. No li feia cap gràcia aquell joc, el trobava perillós. El seu germà Adrian reia divertit. Ajudat del seu amant, Duncan Grant, triava un barret per disfressar-se.

—Adrian! —va dir Vanessa al germà—. Posa una mica de seny! —Parlava amb nerviosisme, el cap enrere en una estranya postura, mirant-lo de dalt a baix.

El seu pla era fer-se passar pel sultà d’Abissínia i la seva comitiva, perquè la Royal Navy els mostrés el seu vaixell insígnia, l’HMS Dreadnought. L’autor intel·lectual d’aquella pensada era Horace de Vere Cole, que havia assumit el paper d’acompanyant del grup en representació del Foreign Office. Cole ja era conegut per les seves bromes, com ara imitar el primer ministre, a qui s’assemblava força. Adrian admirava Cole; com la majoria de les persones de la seva condició, quedava francament fascinat per qualsevol signe d’excentricitat, especialment en les persones de posició folgada.

Adrian seria l’intèrpret. Com que no van trobar cap diccionari d’abissini, es van inventar un llenguatge que era una barreja de suahili amb citacions gregues i llatines d’Homer i Virgili. Duncan Grant portava una túnica, com la de Virginia i els seus amics d’estudi, Anthony Buxton i Guy Ridley. Se sentia incòmode i es queixava perquè deia que li anava gran.

Vanessa va fer una fotografia a tot el grup disfressat reunit a la sala d’estar. Els sofàs omplien els miradors de les tres allargades finestres degudament vestides de discretes cortinetes de setí. Un aparador de caoba proveït de brandis, whiskies i licors ocupava un discret espai. Marxaren ràpidament. Vanessa els acomiadava amb la mà, palplantada a la porta, mentre veia allunyar-se el taxi que els duria fins a l’estació de Paddington. Amoïnada, sacsejava el cap a un costat i cap a l’altre fins que, com una baldufa esgotada de tant de fer voltes, va calmar el gest.

El trànsit era terriblement dens. En arribar la comitiva, van travessar l’estació sense dir paraula, observats per centenars d’ulls curiosos. Caminaven a poc a poc vora l’andana fins que es van aturar. Virginia es va quedar per uns moments contemplant els trens. Tenia la sensació perpètua d’estar fora, molt lluny. La imatge de Cole, que anava vestit molt elegant amb un barret de copa i parlava confidencialment amb el cap de l’estació, la va treure dels seus pensaments. Es presentava a si mateix com a Herbert Cholmondesly del Ministeri d’Afers Exteriors i va demanar un tren especial disposat a portar un grup de prínceps abissinis a Weymouth.

Antecedits per un telegrama enviat per un còmplice, que signava com a Tudor Castle, al cuirassat tot es va posar en marxa per donar la benvinguda al sultà amb una cerimònia proporcional al seu rang. En l’últim moment es van adonar que no tenien les partitures musicals de l’himne d’Abissínia. El vicealmirall ho va resoldre substituint-lo per l’himne de Zanzíbar; al cap i a la fi era la colònia més propera a Abissínia. Al vaixell, tots funcionaven com formigues: donaven lluentor als canons, enceraven els passadissos i van posar la catifa vermella i llarga que es feia servir per rebre la reialesa. En menys de dues hores tot va estar a punt.

Esperaven la comitiva abissínia al port per transportar-los al vaixell de guerra. El vaixell era més petit i més lleig del que havien imaginat. Quan van arribar al cuirassat, la Marina va rebre els prínceps amb tots els honors propis d’una visita d’Estat, amb pompa i circumstància per la tripulació, a càrrec del vicealmirall May i el seu segon, el cosí de Stephens, William Fisher; per sort no els va reconèixer.

Les notes de l’himne nacional de Zanzíbar envaïen les estances del Dreadnought, sonaven les trompetes amb metàl·lic clamor. Solemnes i estoics, Virginia i els seus amics s’encreuaven les mirades i l’escoltaven amb devoció, desconeixedors que no era el d’Abissínia. Ho agraïen en el seu llenguatge barrejat de llatí i de grec; tot el que deien resultava, en si mateix, mancat de sentit. Un mariner va dir a un altre que els prínceps africans parlaven un llenguatge bàrbar. La major part del temps no parlaven, miraven, assentien amb el cap i manifestaven la seva aprovació.

—Benvinguts. Llançarem vint salves per honrar el sultà —els va dir l’almirall, amb un barret de plomes, quadrant-se davant de la comitiva.

—Bunga bunga —va dir Virginia impostant la veu, engolada, subjectant-se el bigoti. Després va prémer els llavis, va alçar la barbeta i es va tocar el coll. Se li havia accelerat el pols.

—Em sap greu, però no podem acceptar-ho —va dir Adrian, i va fer una pausa, va somriure, va fer el cap enrere i va continuar—: La nostra religió no ho permet.

Van passar revista a les tropes. Virginia avançava, més que com un príncep, com una reina; els mirava des de dalt. Adrian mirava endavant sense moure un múscul. Cole caminava de manera curiosament irregular, llançant violentament el braç endavant i el cap abruptament enrere. Va provocar més d’un somriure burleta dissimulat dels seus companys.

La suau brisa de cop es va tornar vent i una fina pluja començava a caure. Virginia mirava inquieta els núvols negres que tapaven el cel, tot el seu pla se’n podia anar en orris si l’aigua els banyava la cara i desfeia el maquillatge negre. Adrian es va adonar que el bigoti postís de Duncan Grant començava a desprendre’s.

—Bunga bunga —va exclamar Virginia.

—Bunga bunga —van dir els seus amics fent un bisbe.

—Hauríem d’entrar al vaixell, el fred i la pluja no són habituals a Abissínia i el sultà i la seva cort poden emmalaltir —va proposar el vicealmirall Adrian. Li sortia brodat el paper d’intèrpret, es feia passar per un alemany anomenat Herr Kauffmann.

Els havien preparat un gran àpat. Una taula de longitud infinita, cristall, coberts de plata, tovallons, bols de fruites vermelles i plats que dibuixaven cercles blancs sobre les estovalles brodades amb petits motius de color groc. No acceptaren el menjar que els van oferir per por que un bigoti caigués sobre una safata.

Més de quaranta minuts vagaren pel vaixell sense que ningú no notés res. Ni tan sols quan Anthony Euxton va esternudar i la meitat del bigoti va desaparèixer; va aconseguir tornar a col·locar-lo abans que ningú no ho notés i va somriure als seus companys amb una expressió de disculpa.

—Bunga bunga —va exclamar Virginia, que començava a cansar-se de la broma; envaïda per l’avorriment tenia moltes ganes d’anar-se’n. Aixecava els ulls i mirava endavant mentre els seus companys parlaven. Va mirar a terra, va fer una llarga pausa, va tornar a obrir els llavis, però no va deixar anar cap més paraula.

***

Quan va acabar la visita, els van acomiadar amb tots els honors, la banda va interpretar el God Save the Queen. Cole i Adrian, solemnement, es van treure el barret i es van posar la mà al cor; la resta de la comitiva no va moure ni un múscul. Una escorta els va acompanyar en el viatge de tornada.

En arribar a casa de Virginia, van passar a la sala d’estar, reien per les butxaques. Vanessa els havia preparat un te, però estaven massa excitats per prendre infusions: tots van preferir brandi.

Adrian parlava molt de pressa rememorant el que acabava de passar, quasi sense acabar les frases, passejant amunt i avall per ocultar la seva agitació.

—Quina insensatesa! Quina estúpida insensatesa! —va exclamar Vanessa fent un senyal a Adrian, picant amb energia el coixí del sofà. I ell va seure al seu costat.

Cole, palplantat al mig de la sala, observava els amics; el seu nas llarg semblava dir mitjançant la curiosa tremolor de les aletes que encara no estava satisfet; va aixecar les mans. Es va fer un silenci.

—Encara no s’ha acabat —va dir ajuntant els palmells davant la mirada atònita dels companys.

—No?!!! —van preguntar tots.

—No —va dir rudement, com si els estirés les orelles.

Va rectificar la posició de la perla de la corbata, es va enfundar en el seu elegant abric blau, va agafar els guants grocs i el bastó i va desaparèixer.

Cole es va dirigir al Daily Mirror per explicar-los la història. Posteriorment els va enviar una foto del príncep i el seu seguici a la sala d’estar de Virginia, que corroborava els fets. Uns dies després, tots els diaris d’Anglaterra es burlaven de l’almirallat de la Marina britànica.

La qüestió va arribar al Parlament britànic, que va demanar explicacions. La Royal Navy volia l’empresonament de Cole i els seus sequaços, però ells no havien vulnerat cap llei, excepte l’enviament del telegrama amb una falsa signatura. Com que no se sabia qui l’havia falsificada, no s’hi va poder fer res. Els intents de castigar-los o disculpar-se van caure en sac foradat.

Com a conseqüència d’aquella malifeta es van revisar i endurir els estàndards de seguretat a l’Armada britànica. Quan, passats els anys, la gent recordava a Virginia aquella audàcia llunàtica, ella sempre responia irònicament:

—Estic contenta de pensar que he estat útil al meu país.

LA CARTA ESTRIPADA

I, sobretot, vull escriure, necessito escriure; res no m’ha fet tant de plaer d’ençà que soc al món, com un llibre meu acabat d’editar i amb olor de tinta fresca.

MERCÈ RODOREDA

Escrivia amb la finestra oberta de bat a bat i damunt la taula tenia un enorme pom de lilàs que, de tan perfumats, marejaven. Des de petita que omplia la casa de flors si n’era el temps i de branques verdes quan ja no hi havia flors. Tot anava ple de gerros amb roses i de penjolls de glicina que de seguida deixaven caure el seu color lilà damunt de la fusta lluenta i fosca del moble on hi havia un gerro.

Una família, una casa abandonada, un jardí desolat, idea pura del jardí de tots els jardins... Tinc ganes de fer una novel·la on hi hagi de tot això.

Però se li anava acostant sinuosament, com si demanés perdó d’interferir-se, una altra novel·la, d’estructura senzilla, amb un ball, amb un casament, amb un terrat atapeït de coloms.

I de cop una frase: L’amor em fa fàstic.

—Aquesta novel·la ja l’he feta! —va exclamar contrariada.

Una altra frase: I bé, tot m’apareix en la forma més grollera, més repugnant.

—Karènina. —I en acabar va entristir la mirada i va deixar d’escriure.

Bufava la tramuntana, se sentia el vent que entrava per sota la porta, per la finestra va observar el llorer fullat que el vent feia gronxar, semblava una mar d’aigua negra.

Es va aixecar de la cadira i sense esma va cercar a la llibreria els quatre volums d’Anna Karènina, va passar el dit pels lloms, en va agafar un i va llegir en veu alta: Traducció íntegra i directa del rus per Andreu Nin.

On és Nin?, es preguntava després de tants anys.

El 16 de juny del 1937 va ser el darrer dia que els seus companys van veure el qui era el secretari general del POUM. Mai més no es tornaria a veure Andreu Nin, tenia quaranta-cinc anys. Aquell dia, a migdia, va arribar al local central del POUM, a la Rambla, al costat del cafè Moka. El milicià de guàrdia li va dir que havia passat un militar i el va advertir que hi havia una ordre de detenir-lo. Però Nin no en va fer cas. Potser va pensar que Barcelona no era Moscou. Uns moments després, uns policies vinguts de Madrid es presentaren amb una ordre de detenció. Van portar Nin a la comissaria de la Via Laietana. Aquella mateixa nit se’l van endur a Madrid. I ja mai més no se’n va saber res.

En aquell temps Mercè va apilotar la tristesa, la va fer petita de pressa, que no la voltés, que no estigués ni un minut escampada per les seves venes. Fer-ne una pilota, una bala, un perdigó. Empassar-se-la. El seu marit, Joan, no es podia assabentar de la seva pena.

Abans, si no era feliç, es consolava pensant que verament la felicitat no existia. Ara, que es considerava menys feliç que mai, no tenia ni aquell consol. Perquè existia, havia existit uns quants mesos, i era una felicitat que no deixaven que fos completa. I de tant plorar, els dies que estava sola, ja ni llàstima no es feia, sinó fàstic. No sabia trobar la manera de reaccionar.

Pensava que el món era com una funció en què ningú no pot veure com acaba perquè tots ens morim abans, i els que es queden van fent com si no hagués passat res. Aquest és el mal.

I plorava; sense grans escarafalls, sense grans sotracs; un plor molt de dintre, trist, molt trist. I va pujar l’escala amb els polsos que li foradaven els costats del front i va obrir la porta i va tancar la porta i s’hi va clavar d’esquena, respirant com si s’ofegués. Tenia ganes d’estar sola, de reposar. L’habitació era el seu món, ple de secrets.

Joan va entrar a l’habitació sense permís, tampoc no el necessitava, també era seva. Mercè va tancar la porta, que havia quedat oberta de bat a bat, i, com si estigués sola, es va començar a despullar tirant la roba per terra. De dintre de l’armari va agafar una bata blanca i vaporosa. Es va asseure al llit, amb un cop de peu es va treure les sabates i es va fer lliscar les mitges avall a poc a poc. Descalça, es va acostar a la butaca i s’hi va deixar caure.

Crida, crida. Quan hauràs cridat una bona estona ja no et recordaràs per què cridaves i cridaràs només per anar-te sentint la veu.

I va trencar el silenci:

—T’estimava, Joan, però l’amor és com les magnòlies: molta olor mentre són a la branca, però si les culls se’t tornen negres el temps de bufar un misto. L’amor, com més lluny més bonic. I jo era una nena. La princesa del Putxet, com m’anomenava l’avi. Només es viu fins als dotze anys, i a mi em sembla que no he crescut. Ja és hora que ho faci.

S’agafava fort les mans perquè no li tremolessin tant.

—Si fossis d’una altra manera... De vegades no t’acabo d’entendre. No sé ben bé què vols. —Joan parlava fent un esforç per dominar la violència que li començava a alterar la veu.

—El tío americano... Pagares tots els deutes i imposares un nou horari en aquella casa de desvagats i somiatruites. ¡El tío americano! La il·lusió de casa, tots t’estimàvem, des de l’àvia fins a la mamà, que deia que et volia més que tot. Als setze anys tothom sabia que m’havia de casar amb tu, el meu destí estava escrit i jo no m’ho vaig qüestionar, no em vaig fer cap pregunta. En complir vint anys, el mateix dia de lmeu natalici ens vam casar amb dispensa papal. En néixer Jordi ja vaig començar a preguntar-me per què t’havies volgut casar amb mi. Després ho vaig anar entenent. Són coses que trobes tota sola. Hi ha homes que es casen per tenir qui els cusi la roba i els faci el menjar i els doni els remeis quan estan malalts. Les il·lusions duren poc. I el que fa més mal és adonar-te que no n’hauries d’haver tingut.

—No sé per què dius aquestes coses.

—Per ganes de dir-les.

Joan a penes l’escoltava, estava dret vora la porta intentant comprendre què li volia dir la dona, i de cop ho va veure clar.

—Qui és ell? —La veu se li va enfosquir.

—Andreu Nin.

—Nin? Estàs boja! T’ho inventes per fer-me mal.

Ella restava en silenci, va allargar la mà i de la tauleta de nit va treure una carta, l’única carta d’amor que Nin li havia escrit. Aquella era la prova definitiva, el seu matrimoni s’havia acabat.

Joan va agafar la carta, la va llegir i la va deixar caure a terra. Un esgarrifament el va sacsejar, es va agenollar i amb el cap baix i les mans obertes damunt dels genolls es va quedar quiet sense apartar els ulls de la carta. Va restar uns moments callat, va recollir la carta, es va aixecar, la va estripar i en va deixar caure els bocins.

—Separar-se, quan es tenen fills, no està bé —li deia mentre marxava de l’habitació.

Mercè es va ajupir per recollir els bocins de la carta estripada. Hi veia trossos de paraules, trossos de frases. Els anava agafant i recomponia la carta com un puzle. Es va aixecar trasbalsada amb els bocins a la mà.

Pensava en Nin, en el seu cos inert soterrat anònimament en alguna cuneta. Va tancar els ulls i el va veure, amb una abundant cabellera ondulada, la mirada alegre darrere les ulleres, la veu ben timbrada que revelava fermesa. La camisa blanca descordada al coll, el perfil acusat, la seva cordialitat.

Una mirada et pot impressionar més que no pas la bellesa d’uns ulls. I la mirada de Nin impressionava. Mai més no el tornaria a veure. Com enyoraria els petons fets amb tota l’ànima i com trobaria a faltar una veu que en les hores fosques li digués: «Estimada». Les llàgrimes li queien galtes avall. Havia de ser valenta.

Una veu petita va dir: «Mare». I en aquell mateix moment va decidir marxar amb el seu fillet Jordi i una carta estripada.

Aquell era el seu secret, sabia que Joan mai no el revelaria. Al cap i a la fi un secret són unes quantes paraules dites en veu baixa perquè no les sentin ni els ocells. I, ara després de tants anys, el seu secret l’havia vingut a visitar.

Qui no és feliç és perquè no vol i ella ja estava cansada de fer de dama de les camèlies tants anys. Si no recordés, que feliç que seria! Poder esborrar el passat, que tothora ens persegueix, com qui esborra lleugerament el guix d’una pissarra. Va guardar el passat en un racó de la memòria, va seure a l’escriptori i es va cabussar en una nova novel·la.

Li calia un títol, sense acabar de saber ben bé què passaria a la novel·la: La casa abandonada, Història d’una família, Temps passat, tres generacions. Tots eren inexpressius.

Potser la idea de la família la deixaria per a una altra ocasió, volia escriure una novel·la kafkiana, molt kafkiana, absurda, és clar, amb molts coloms; volia que els coloms ofeguessin la protagonista del començament fins a la fi, una protagonista que ben igual que ella se sentiria perduda enmig del món. I va començar a teclejar la màquina d’escriure febrosament, com si fos el darrer dia de la seva vida. De cop es va aturar, la preocupava el seu jardí. Ja hi florien els prunus, rosa pàl·lid, i el petit arbre de Júpiter, rosa coral. S’aixecava la tramuntana i els castigaria. Va anar a veure què passava amb el vent i les flors.

ESMAIXELLADA

Que res no ens limiti. Que res no ens defineixi. Que res no ens subjecti. Que la llibertat sigui la nostra pròpia substància.

SIMONE DE BEAUVOIR

«El rellotge s’ha aturat? No. Però les busques no fan la sensació que girin. Val més no mirar-les. Pensar en una altra cosa, en qualsevol cosa: en aquest dia tranquil, quotidià tot i l’agitació de l’espera. Sartre no ha vingut a dormir. Potser no s’esperava la meva reacció, però jo tampoc no esperava aquesta proposta.»

Simone obre la finestra. París fa olor de tempesta asfaltada. Es planta davant del mirall amb aire desemparat. Les morenes d’ulls clars no són, segons li havien dit des de petita, una espècie comuna, i ella ha après a considerar precioses les coses singulars. S’agrada i li agrada agradar, però ara es troba espantosa, esmaixellada: li falta una dent. A més, un enorme gra vermell ple de pus li sobresurt de la barbeta. Somriu sense ganes de somriure; per les ironies de la vida, es troba lletja, i malgrat tot, pensa, ell li ha fet aquesta proposició: un pacte per dos anys.

Es recull els cabells amb les mans, obre la boca i observa atentament el buit que ha deixat la dent. Tanca els llavis; així és molt millor. Però encara queda aquell gra colossal, impossible de dissimular. S’acosta més al mirall, i amb un dit de cada mà, prem amb força el furóncol enemic. Comença a supurar, li fa mal, però Simone insisteix amb la pessigada. El gra es torna per instants encara més gros i vermell. S’atura i torna a obrir la boca, i el buit de la dent li fa venir a la memòria aquell matí assolellat quan encara les conservava totes.

Ella i Sartre estaven d’excursió, es dirigien en bicicleta cap a Grenoble, a casa de Colette Audry. Pel camí es van aturar a esmorzar, van seure a l’ombra d’un penyal per admirar el paisatge, van beure vi blanc: no gaire, però aquell sol a plom era suficient perquè l’alcohol li pugés lleument al cap. L’agonia estrident de les cigales li perforava les orelles. Reprengueren el viatge amb les idees estovades. En baixar un pendent, Sartre anava uns vint metres davant seu. De sobte va trobar dos ciclistes que ocupaven com ella el centre del camí; va intentar fer-se a un costat, però tot d’una es va trobar de morros amb ells; els frens no li responien, impossible aturar-se; observava el precipici quan un pensament llampec li va venir a la ment: és això la mort?

«I vaig morir...», es diu de cara al mirall, pessigant una altra vegada i encara més fort aquest maleït gra que se li resisteix.

En obrir els ulls, estava dreta. Sartre la sostenia per un braç, tot era confús. Es van acostar a una casa on la van socórrer, li van donar un got d’aiguardent i li rentaren la cara plena de sang, mentre Sartre s’enfilava a la bicicleta per anar a buscar un metge que es va negar a venir. En tornar Sartre, ella ja havia recobrat una mica la lucidesa; recordava que estaven de viatge, que anaven a visitar Colette Audry. Per uns instants va pensar de continuar el camí amb bicicleta, fins a casa de la seva amiga, no hi havia més de quinze quilòmetres en baixada, però li va semblar que totes les cèl·lules del seu cos s’entrexocaven; impossible tornar a pedalar.

Agafaren un trenet cremallera. La gent al voltant la mirava fixament amb aire espantat. Quan va trucar a la porta de Colette Audry, va llançar un crit sense reconèixer-la. Havia perdut una dent, l’ull esquerre el tenia cluc, el rostre inflat, la pell esgarrapada. Estava feta un nyap.

Han transcorregut algunes setmanes des de l’accident. A poc a poc el seu rostre s’ha desinflat, les rascades s’han cicatritzat i li ha crescut aquest gra descomunal a la barbeta. De vegades somia que li cauen totes les dents i de cop la decrepitud li ve a sobre, però en despertar-se tot continua al seu lloc. Aquesta vegada és diferent, el buit de la dent hi és. Un altre pessic amb ràbia.

—Ho ha d’entendre, no estic en el meu millor moment per rebre aquesta mena de proposicions —conversa amb Simone, que l’observa des de l’altra banda del mirall—. Necessito una mica més de temps.

Ell l’havia deixada sola tota la nit. Va tancar molt suaument la porta del dormitori i la de l’apartament i se’n va anar. Simone va sentir com el cor se li afluixava.

Les hores poden arrossegar-se lentament, Simone prou que ho sap; compta els minuts per tornar-lo a veure. Sobre l’escriptori, els fitxers, el paper blanc la conviden a treballar, però les paraules que li ballen al cap li impedeixen concentrar-se.

Recorda les paraules exactes de Sartre: «Signem un contracte de dos anys. Jo ho podria arreglar per quedar-me a París durant aquests dos anys i els passaríem en la més estreta intimitat».

La mirada al fons dels ulls de Simone: semblava que consultés, més enllà de la seva cara, una bola de vidre. Un cop de gong va ressonar al pit d’ella, la sang a les galtes, va emprar totes les seves forces per reprimir la tremolor dels llavis.

Passat aquest temps, restarien separats durant dos o tres anys i després es trobarien en algun lloc del món, a Atenes, per exemple, per reprendre una altra vegada un període llarg de vida en comú. Res no seria més fort que aquesta aliança, però no havia de degenerar ni en obligació ni en costum.

«Com si fos tan fàcil!», exclama mentre observa com el monstre de pus supura cada vegada més. Ella no es rendeix i prem cada vegada més fort.

En realitat, el que a ella l’espanta no és el pacte de dos anys, és la separació posterior. Però confia en Sartre, en la solidesa de les seves paraules. Amb ell, un projecte no és una xerrameca incerta, sinó un moment de realitat. Si un dia li diu: «Cita d’aquí a vint-i-dos mesos a les disset hores a l’Acròpolis», està segura que el trobarà a la part alta de l’Acròpolis, a les disset hores exactament, vint-i-dos mesos més tard. Sap que cap dissort no li vindrà d’ell, llevat que mori abans que ella.

Aparta el pensament de la mort, tanca els ulls, en el silenci sent el tic-tac d’un rellotge de pèndol. En obrir els ulls es torna a concentrar en el gra fastigós.

És un pacte: no solament cap dels dos no mentirà a l’altre, sinó que no s’amagaran res. Simone està habituada al silenci i aquesta regla l’ha molestada. D’altra banda, Sartre li resulta tan transparent com ella mateixa.

«La fraternitat que solda les nostres vides fa superflus i irrisoris tots els llaços que hàgim pogut forjar. Per què viure sota un mateix sostre quan el món és la nostra propietat comuna? I per què témer posar entre nosaltres distàncies que no podrien separar-nos mai?». Torça el gest en veure com el volcà blanquinós esclata. «El que ens lliga és el que ens deslliga i per aquesta llibertat ens trobem lligats en el més profund de nosaltres mateixos...».

Prem els llavis per no fer-se més preguntes. No pot continuar parlant sola, encara que ho faci mirant-se al mirall. Posa música, la sonata K448 de Mozart la calmarà. Encén una cigarreta. Entre les volutes de fum endevina la seva silueta a través del mirall; a mesura que el fum s’esvaeix, aquest gra prominent la desafia cada vegada més. Amb la mà lliure de la cigarreta pot fer poca cosa. Deixa que la cigarreta es consumeixi al cendrer i es concentra a fer desaparèixer el monstre.

«No pot ser...». Sembla que un nucli de pus s’ha solidificat a dins del gra. Estreny més fort i durant una fracció de segon viu una mena de malson surrealista: la dent que va perdre en l’accident de bicicleta s’ha quedat incrustada allà durant setmanes: al seu rostre! Pressiona el gra amb tota la força. La cara li crema, el dolor és insuportable, les llàgrimes li rodolen per les galtes. Finalment extreu la dent coberta de pus i sang. Simone somriu triomfal, el gra ha desaparegut, hi ha deixat una ferida exagerada, i ha recuperat la dent de l’accident, que mai no tornarà al seu lloc, però és seva.

De cop sent la porta. La clau gira al pany. És Sartre. Corre a rebre’l. Quan la pren entre els seus braços, s’apega a ell i li murmura a cau d’orella:

—Accepto. —I li fa un petó mentre estreny amb la mà esquerra la dent com si estigués protegint-se el cor.

FARTA

L’única cansada era jo, cansada de cedir.

ROSA PARKS

Benvolgut Déu:

Tinc quaranta-dos anys. Crec que sempre he estat una bona persona, una dona pràctica amb tan bon judici com sentiment, més cauta que somiadora. Se m’acut que, potser, podries fer-me algun senyal que m’aclareixi el que m’està passant. Alguna cosa que em pogués fer entendre per què estic tancada en una cel·la. Com ha pogut passar? Avui ha estat un dia de cada dia com tots els de la meva existència. El primer dia del mes de desembre del 1955.

En sortir de la feina una mica més tard de les cinc de la tarda, feia fred. El sol, que ja s’havia amagat, havia estat incapaç d’elevar el mercuri dels termòmetres a l’aire lliure més enllà d’uns pocs graus sobre zero. He fet unes compres nadalenques i a les sis he agafat l’autobús número 2857 a la cantonada dels carrers de Montgomery i Moulton. Com cada dia.

Els autobusos municipals de Montgomery tenen trenta-sis seients. Segons les lleis d’Alabama, les quatre primeres files de seients estan reservades per als blancs i la part posterior per als negres. La zona intermèdia també pot ser ocupada per nosaltres... sempre que cap blanc no la necessiti. M’he assegut en un dels seients del mig. A la part del darrere ja no quedaven seients buits. A la meva esquerra hi havia dues dones negres. A la meva dreta, al seient de la finestra, un home negre. De fet, som majoria els negres entre els que agafem l’autobús.

Em feien mal els peus, els tenia inflats. Com cada dia. No era un dijous diferent. He vist la meva cara reflectida en el vidre de la finestra de l’autobús i m’he vist gran, i de cop, com un miratge, he vist la cara de Recy Taylor. M’he ajustat les ulleres al nas i he tancat els ulls. En obrir-los, Recy havia desaparegut. Els fantasmes del passat m’havien vingut a visitar. I això no passava cada dia. Potser aquest era el teu senyal?

Què deu fer ara Recy? Sobreviure com totes. Per què, ara que els llums il·luminen els carrers anunciant el Nadal, que són temps feliços, l’ombra d’aquest record venia a turmentar-me? Ja fa onze anys, com passa el temps... Recordo com si fos ahir el dia que vaig venir a visitar Recy. La notícia de la seva violació havia corregut com la pólvora entre la comunitat negra. L’Associació Nacional per al Progrés de les Persones de Color em va demanar que em traslladés fins a Abbeville per donar tot el suport a Recy i no m’ho vaig pensar dues vegades.

Caminava decidida cap a casa de Recy. Encara que queia un sol de justícia, els nens jugaven a pilota, donaven puntades a una llauna i saltaven a la corda. De cop les sirenes d’un cotxe de policia em van espantar. Em vaig aturar. El cotxe del xèrif es va aturar; amb una mà al volant, va abaixar la finestra de l’acompanyant amb l’altra.

—Rosa Parks?

Em vaig girar parpellejant confosa, pensava que no l’havia sentit bé. Una esgarrifança em va recórrer l’esquena. Com sabia aquell home qui era jo? Vaig aspirar profundament i vaig redreçar l’esquena, mentre assentia amb el cap.

—Ja pots tornar per on has vingut si no vols que et detingui —em va dir en to d’amenaça.

Sentia calor a la cara i em tremolava la boca. Vaig prémer els llavis perquè no em sortís cap paraula dels pensaments. No havia fet res mal fet, no em podia detenir. Em vaig redreçar el vestit i em vaig apujar la nansa de la bossa de mà pel braç fins a recolzar-la a l’espatlla, vaig agafar aire i vaig avançar decidida per la vorera del carrer buit. Només un gos sarnós i raquític se’m va creuar en el camí, era com si en sentir les sirenes del cotxe del xèrif tothom hagués desaparegut.

Em va seguir fins a ca Recy, va aparcar allà mateix i va fer sonar una altra vegada les sirenes, em volia intimidar. Va baixar del cotxe, es va allisar els cabells i va mirar en totes direccions. Tot d’una el vaig sentir a sobre meu; sentia la seva respiració agitada, feia olor de tabac, suava i tenia una mirada febril, amenaçadora.

—Aquest és un poble tranquil i no són benvingudes les negres conflictives com tu, que només porten problemes. Deixa en pau Recy Taylor o ho lamentaràs —em va dir a cau d’orella.

Volia replicar-li que els problemes no els portava jo, que ja existien, però vaig serrar els llavis i vaig notar que la saliva em feia gust de ferro, m’havia mossegat literalment la llengua.

Sense mirar-me, va fer mitja volta, va tornar a pujar al cotxe i va tancar la porta. Va recolzar el braç a la finestreta, deixant el colze per fora, i es va quedar allà, observant-me.

A l’ombra de la casa, un parell de gossos badallaven sense demostrar gaire interès per la meva presència ni tampoc per la del xèrif. Vaig quedar palplantada davant la porta de Recy. Sentia la mirada del xèrif clavada al clatell. En no trobar cap timbre vaig tustar a la porta; llavors vaig veure llum a sota, a la dreta del porxo, vaig baixar un tram d’escales il·luminat per una finestra. Més enllà de la finestra hi havia una porta. Vaig mirar per la finestra i vaig veure una noia amb la pell morena i brillant, com el color dels mobles bons, i els cabells arrissats despentinats, vestida amb una bata rosa d’estar per casa, asseguda a la taula i davant seu un munt de patates per pelar. Vaig donar un copets al vidre, la noia va alçar la vista i es va posar dreta. Amb lentitud avançava cap a la porta.

—Què vol? —va preguntar. Havia obert la porta just perquè se li veiés mitja cara, tenia l’ull més trist que havia vist mai, cansat, amb el blanc groguenc, una aurèola lila l’envoltava.

—Recy Taylor?

Ella va fer que sí amb la mitja cara.

—Soc Rosa Parks.

Va abaixar la vista i es va quedar mirant a terra. Va obrir la porta a poc a poc, es va posar la mà al maluc, va aixecar la vista, em va mirar de dalt a baix —crec que li vaig semblar poca cosa— i em va deixar passar. Un cop a dins va tancar la porta amb clau. Feia olor de cafè cremat. Hi havia plats bruts a la pica, el paper de les parets que un dia va ser verd oliva estava groguenc com els seus ulls. No hi havia fotos ni calendaris penjats a les parets. Semblava com si la tristesa de Recy impregnés mobles i olles.

La noia va tornar a seure a taula, va contemplar les patates amb el nas arrufat, com si amaguessin un gran misteri, i es va posar a pelar. Vaig observar el seu canell prim i com de fràgils semblaven els seus braços. Tenia les mans petites i les ungles rosegades fins a la carn viva. Vaig veure un altre ganivet damunt la taula i la vaig imitar. No sé quant de temps vam estar les dues sense dir res, pelant patates. El setembre del 1944 va ser un mes molt calorós. Només el silenci aportava sensació de frescor. Finalment, la noia va parlar:

—Vaig veure el cotxe que s’aturava darrere meu. Eren homes blancs. Bé, no van dir res del que em farien. Em van ficar al cotxe i em van embenar els ulls. Els vaig pregar que em deixessin en pau, que no em disparessin, que havia d’anar a casa meva a veure la meva criatura. No em van deixar anar. No puc callar la veritat, he d’explicar el que em van fer. —Sanglotava seriosa. Els seus ulls brillants irradiaven dolor com si fossin de vidre esquerdat.—Que m’escoltes? T’estic donant una informació important. Hauries d’anotar tot això. —Va picar lentament la taula amb el dit índex per subratllar certes paraules.

Em va costar uns segons ser conscient del que m’estava explicant. De seguida vaig deixar de pelar patates, vaig treure de la bossa de mà una petita llibreta blava i vaig escriure fil per randa tot el que em deia. Parlava amb els ulls tancats, el seu cap oscil·lava d’un costat a l’altre. La tarda era sufocant.

L’havien retinguda unes quatre o cinc hores al bosc. Set homes, de nit. Li van dir que volien que es comportés de la mateixa manera com ho faria amb el seu marit. No va ser només que van tenir sexe amb ella. Després la van mutilar, van jugar amb el seu cos.

Uns cops a la porta ens van sobresaltar. Vaig restar glaçada, sense atrevir-me a moure un pèl. Els ulls de Recy es van obrir com unes taronges i em va observar amb una mirada angoixada. Jo li vaig tornar la mateixa mirada.

—S’ha acabat l’entrevista! —cridava el xèrif des de l’altre costat.

Intentava obrir la porta sacsejant el pom. Vaig sentir que el cor em copejava les costelles. Recy es va mossegar les ungles i mirant la porta de reüll es va col·locar bé les solapes de la bata rosa d’estar per casa amb els polzes, va acostar més la cadira a la taula, em va mirar —vaig poder veure una ombrívola i profunda tristesa dins seu—, va agafar una patata i mentre la pelava va continuar el seu relat. Jo escrivia precipitadament a la petita llibreta blava.

El xèrif, en no obtenir resposta, va tornar a la finestra i copejava el vidre amb la mà dreta oberta. Recy va parar de pelar patates i es va acostar a la finestra, trepant el xèrif amb una mirada d’enuig.

—Obre la porta, Recy Taylor! —li va ordenar el xèrif.

Es va moure nerviosa, es va arrencar un altre trosset d’ungla amb les dents, va fer un senyal de cap a la porta i va desaparèixer de la finestra, però no abans que una mena de pànic espurnés i s’apagués en els seus ulls.

El xèrif va entrar de males maneres, va venir cap a mi; em sacsejava amb violència, m’agafava pel braç, me’l va estrènyer amb tanta força que em cremava entre els seus dits. M’arrossegava cap a fora mentre em cridava:

—Surt de la ciutat si no vols que et detingui!

Em vaig empassar la saliva fent un veritable esforç per no plorar, me les vaig arreglar per escapolir-me i sortir corrent escales amunt, espantada i nerviosa. Però no vaig llançar la tovallola; el Comitè es va assegurar que el cas rebés atenció nacional i per l’octubre era notícia titular. Hi va haver una investigació indagatòria d’un gran jurat. No hi va haver justícia per a ella. Si bé va identificar els violadors, no van ser acusats. Ningú no se’n va sorprendre.

Tot i que l’havien advertida repetidament que la matarien si parlava, Recy Taylor va denunciar els seus violadors. Va ser molt valenta d’alçar la veu. Molt poques dones ho fan, tenen por per les seves vides. Amenacen també la família i els amics. No és fàcil mantenir-se racional i sana mentalment en un entorn així. El que ella va fer era extraordinari. Sempre tinc Recy Taylor en les meves pregàries.

No, les dones negres no som trossos de carn al servei dels homes blancs. Jo vaig tenir més sort que ella quan el senyor Charly va intentar abusar de mi fa més de vint anys. Era el meu veí, li cuidava els fills i casa seva. Estàvem sols, em va oferir una copa que jo, naturalment, vaig rebutjar. Estava molt amable, massa amable, i em vaig posar en guàrdia. Es va asseure al meu costat, em va posar aquelles mans fastigoses a la cintura. Em feia por, més aviat pànic, i vaig fer un salt que el va sorprendre. Em va dir que no tingués por, que jo li agradava i que no volia que estigués sola, que fos dolça amb ell. Em va suggerir que tenia diners per pagar-me per les atencions que li donés.

Em va tractar com una puta, vaja. Vaig saber que, passés el que passés, no em lliuraria a la bestialitat d’aquell home blanc. Estava preparada i disposada a morir. Però no li donaria cap mena de consentiment, mai.

—Si vol matar-me i violar un cadàver, faci-ho, però haurà de matar-me primer —li vaig dir mentre m’escapolia.

No em puc creure que després de tant de temps encara senti l’escalfor de les llàgrimes als ulls en recordar-ho. Aquest primer dia de desembre del 1955, al bus, després de veure desaparèixer el miratge de Recy Taylor, he recordat la sensació de sentir-se un drap brut, un tros de carn.

Anava tan absorta en els meus pensaments, en aquest viatge al passat, que ni m’he adonat que l’autobús ja feia la tercera parada davant The Empire Theater, on han pujat diversos passatgers blancs. L’autobús anava per l’avinguda Cleveland quan el conductor s’ha adonat que un home blanc amb vestit jaqueta i barret marrons anava dret agafat a la barra mentre llegia el diari. Tot i que hi havia llocs buits a l’autobús, ens ha demanat als quatre passatgers negres que ens traslladéssim al darrere, on no hi cabia ni una agulla, i que deixéssim tres seients buits al centre. Atès que les normes de la companyia estipulen que cap passatger negre no pot quedar-se al costat d’un blanc, els altres s’han aixecat, però jo m’he mantingut immòbil. El conductor ha arquejat les celles, sorprès.

—Belluga’t! —m’ha ordenat bruscament.

He aixecat la mirada i he parpellejat durant uns segons, incrèdula. El conductor era James Blake. Com m’ha pogut passar? Des d’aquell dia que plovia a bots i barrals i vaig pujar a l’autobús per la porta principal, i Blake em va obligar a sortir i tornar a entrar per la porta del darrere, i vaig baixar de l’autobús i quan em dirigia cap a la part posterior, va engegar i em va deixar amb un pam de nas, sota la pluja. Mai més no he tornat a pujar en un autobús que conduís ell, o espero el següent o vaig a peu. I avui m’he despistat. He tancat els ulls per tranquil·litzar el meu cor i en obrir-los no hi havia dubte: era ell, la pell de carabassa i aquella piga tan característica al costat de la boca.

M’ha sorprès el nus que se m’ha fet a la gola. He après a controlar aquest sentiment d’humiliació. He abaixat la mirada i he agafat amb força la meva bossa negra, com si fos l’única cosa que em quedés en aquest món. Automàticament he sacsejat el cap, negant-me a aixecar-me, mentre retorcia els dits dels peus dins les sabates. El cor se m’ha aturat, durant un instant m’he convertit en un cos buit, amb les venes glaçades.

A Blake la respiració se li ha accelerat, se li ha encès la cara i ha aixecat les orelles. Tots estaven a l’expectativa, incapaços de fer res, observaven amb els braços penjant als costats; era penós, ningú no deia una sola paraula.

El conductor m’ha clavat una mirada furibunda. M’he empassat la saliva. Ell ha fet un esbufec, ha detingut l’autobús, ha aturat el motor i el meu seient ha parat de tremolar, ha deixat anar el volant i s’ha aixecat. Ara el tenia a sobre. No m’he mogut i he continuat sense dir res, amb el cap cot. Se m’ha assecat la boca i em tremolaven els dits. He sentit la calor de les mirades dirigides a mi, com si tingués un focus il·luminant-me el cap.

—Faré que t’arrestin —m’ha dit Blake.

L’he mirat als ulls sense parpellejar, cansada, respirant fondo.

—Faci-ho —he respost.

Ni tan sols tinc la certesa que avui sobreviuré. Simplement estic cansada del maltractament. El jove blanc que estava dret no ha demanat el seient. Ha estat el conductor el que ha decidit crear un problema. La llibertat és important per a mi. Com més cedim i obeïm, pitjor ens tracten. Estic fatigada i cansada. Farta de cedir.

Déu, sempre m’has donat la força per dir el que està bé. Tinc la teva força i la dels meus avantpassats amb mi, aquells que un dia van ser esclaus. Fes-me un senyal.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.