L’amo

MIQUEL ADAM RUBIRALTA

L’AMO

Barcelona

© Miquel Adam Rubiralta

Primera edició: setembre del 2021

© d’aquesta edició: L’Altra Editorial

Gran Via de les Corts Catalanes, 628, àtic 2a

08007 Barcelona

www.laltraeditorial.cat

Producció de l’ePub: booqlab

Maquetació: EdicTal

isbn: 978-84-123925-3-1

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra requereix l’autorització prèvia i per escrit de L’Altra.

Tots els drets reservats.

Una de les coses més tristes és que l’únic que l’home pot fer durant vuit hores al dia, dia rere dia, és treballar. No pots estar-te vuit hores menjant, ni bevent, ni fent l’amor: l’únic que pots fer durant vuit hores al dia és treballar, que és el motiu pel qual l’ésser humà s’enfonsa a si mateix en la misèria i la infelicitat, arrossegant tothom amb ell.

WILLIAM FAULKNER, entrevistat a The Paris Review

1

En aquesta hora incerta, dins d’aquest túnel, esperant el proper metro, medito sobre l’infortuni que m’ha tocat viure, que no ha estat un infortuni menor però tampoc de cap manera ha estat la pitjor de les malediccions.

Somric amb tot el cos excepte amb els ulls. Els tanco. Noto l’aire viciat que m’acaricia, que s’accelera. El metro que s’acosta empeny l’aire com l’èmbol empeny el verí dins la xeringa.

Em concentro en el meu pensament i em dic que el procés que porta l’home a veure’s degradat a hàmster laboral és persistent i fet de petites humiliacions insignificants. Procuro pensar en les vexacions minúscules i subtils a què ens ha sotmès K, en cadascuna d’aquelles pràctiques grotesques. Les escriuria en una llista, si no fos que escriure per mi ha esdevingut una quimera inassolible o una broma de mal gust. Escriuria la llista i tot seguit l’estriparia pensant que, al cap i a la fi, això li passa a molta altra gent, a milions d’assalariats arreu del món, i que amb quin dret i encegat per quina mena de vanitat vull embrutar-me d’un odi tan transitat com és l’odi pel superior, el gegant amb peus de fang que fa que puguis pagar les factures al final de cada mes.

Em concentro en el meu pensament i em dic que per fi conec la resposta a l’enigma que abans tant em fascinava i em divertia. Ara que sé, per fi, que la resposta a aquest enigma és un tot caòtic de respostes que m’interessen no pas més que la meva salut mental, ara i només ara em dic que sé que la pregunta i el tot caòtic de respostes formaven part del mateix laberint que aquest vell capaç de les baixeses més delirants ha dissenyat i construït durant més de trenta anys al seu voltant. Ara, per fi, em dic que no veig, que no hi ha, cap altra sortida a la infausta trampa geomètrica que el vell ha parat per devorar-me que omplir o imaginar que omplo aquest quadern que escric dins del meu cap, on em sé omnipotent, lliure de la manera que som lliures els esclaus d’aquesta mena, dins l’infortuni que ens ha tocat viure, que no és un infortuni menor, però tampoc i de cap manera és la pitjor de les malediccions.

Això o saltar.

Em veig els primers temps liquidant la meva alegria mentre mentia amb tot el cos i em repetia: la feina, la feina, el més important és mantenir la feina.

Mentia amb tot el cos excepte amb els ulls, finestres obertes a les profunditats de la meva ànima. Per la mirada se m’escapava la impotència. K ho veia i se’n reia. Es dirigia al Primer Hàmster i em ridiculitzava dient-li que no aguantava la pressió, que mirés com estava, que quina cara que feia, que com rebufava. Aleshores se li va acudir que em diria Slaby. Digueu-me, doncs, Slaby. Ludvik Slaby. El que es lamenta, el que sospira, el que esbufega. El que no aguanta la pressió.

La pregunta fundadora –i equivocada–, l’entrada del laberint, l’enigma que abans tant em fascinava i em divertia, era: ¿per què un home tan egoista i capaç de les baixeses més delirants té la refinada obsessió d’editar llibres, és a dir, de generar cultura? Potser publicar llibres el situa a un pam d’esdevenir l’home que vol ser; potser està en lluita perpètua contra si mateix i contra la seva animalitat, i publicant llibres, és a dir, generant cultura, compra la seva redempció com qui paga una indulgència plenària. Recordo, en aquesta hora incerta, dins d’aquest túnel, esperant el proper metro, l’aire veloç llepant-me el cos, quan aquest pensament benintencionat –per bé que possiblement només fos desesperat– despertava no només la meva simpatia envers K, sinó també, o encara més, la meva entrega total i absoluta a la seva causa, sense parar atenció a l’obvietat que una pregunta equivocada condueix inexorablement a una resposta equivocada, que l’entrada d’un laberint porta efectivament a un laberint, i una pregunta mal plantejada porta inexorablement a una resposta equivocada, o inesperada, o no volguda, i sense voler he descobert que el món del llibre i en concret el món de la literatura se sosté sobre la mentida i la hipocresia estructural, sobre la malaptesa i la reverència, el silenci i l’abús, l’arbitrarietat, la malvolença i l’agenda pròpia, és a dir, se sosté sobre uns instints primitius del tot allunyats dels valors que solem atribuir a la «cultura», i ningú hauria d’esquinçar-se les vestidures si no fos perquè tot en el món del llibre i en el món de la literatura i en el món de la «cultura» està pensat i dissenyat per fingir que la «cultura», la «literatura» o els «llibres» representen l’última platja d’un món extingit, l’últim refugi de la civilitat, de les bones maneres, del progrés, de l’ordre. Sospito que això deu valdre per a tots els països.

Cultura. Aquella vil guerra formiga, persistent i innòcua que anomenem cultura. La guerra que K va perdre i perd i seguirà perdent fins al dia que es mori. Cultura, el parapet darrere el qual K amaga el seu determini obstinat de fer calaix com un simple botiguer. Perquè aquesta és la seva «cultura»: comptar cèntims i més cèntims i fer muntanyetes de més cèntims i alçar la vista amb avarícia darrere la seva muntanyeta i exclamar «més, més cèntims!». Més cultura.

Si mai la cultura ha significat alguna cosa per a K, no ha estat més que la derrota i la humiliació sostinguda en el temps que li va infligir la negació absoluta de la seva existència per part de la intelligentsia del país. I d’aquesta indiferència i menyspreu alimenta el seu odi i ressentiment i, ressentit, K s’entrega en cos i ànima al maltractament i a la venjança voraç i devoradora d’homes i dones de cultura. Va perseverar a ser editor perquè el respectessin tota una colla d’homes i dones de cultura que ara, invariablement, s’agenollen davant seu per tal que els publiqui les seves obres i les seves traduccions, ignorant que seran destruïts no només com a homes i dones de cultura sinó també com a éssers humans.

Però la pregunta correcta, en aquesta hora incerta, amb els ulls tancats a la meva ànima, dins d’aquest túnel, a l’espera del proper metro, amb l’aire propulsat bufetejant-me la cara, és què en faig, del meu ressentiment, del meu odi, de la meva ràbia. K: què en faig, d’aquest monstre que has esculpit sobre les meves carns? Parles per boca meva, mires a través dels meus ulls, penso el que tu penses, soc el que tu ets, i no em suporto. Salto? M’empasso la ràbia? La llego als qui vindran? Vull ser baula de la cadena perpètua de la destrucció de l’ànima?

Entre fer una cosa i no fer-la, sempre queda l’opció de fumar (Uriarte).

Entre dir i callar, entre recordar i oblidar, entre saltar i no saltar, dins d’aquest túnel, en aquesta hora incerta en què una senyora em crida que em faci enrere o m’enganxarà el comboi, jo, amb els ulls com finestres tancades a la meva ànima en flames però clavats als fars que encenen les vies i el meu rostre; jo, en aquesta hora incerta, faig petar els dits i aturo el temps.

Clac, tot quiet al meu voltant.

Clac, cap soroll perceptible.

Tot, només, dins del meu cap.

Entre fer una cosa i no fer-la, sempre queda l’opció d’escriure-la.

2

En aquesta hora incerta, en aquest túnel, davant d’uns fars encegadors, una senyora em crida i faig petar els dits i Clac!, aturo el temps i Clac!, tot quiet al meu voltant i Clac!, cap soroll perceptible, tot, només, dins del meu cap i escric i no escric que fa quatre anys vaig acceptar l’autoritat i els consells del Primer Hàmster a ulls clucs, tot i saber i no saber que era un farsant.

Ho sabia i no ho sabia des del primer dia, o fins i tot abans del primer dia, ho sabia i no ho sabia al mateix temps i de la mateixa manera que hi ha instints contradictoris que s’anul·len, instints i contrainstints (Kertész) que obeeixen a diferents estrats de jerarquia.

En aquells dies l’instint de fugir de la pluja seca de la crisi del sistema va eclipsar qualsevol contrainstint ulterior que em pogués advertir de coses que no podia comprendre –tot i que ja sabia– quan el Primer Hàmster em va trucar per primer cop i em va dir. Aleshores vaig mirar el rellotge i vaig dir. Va contestar apressadament –clandestinament?– i va penjar. Vaig sostenir el telèfon encara uns moments. Vaig calibrar la magnitud del cop de sort.

Més tard, en una taverna a prop de la llibreria Klementinum, tot i que la humitat provinent del riu ens llepava les cares, però havent expressat al Primer Hàmster la necessitat d’estar sempre en disposició d’encendre un cigarret i per tant d’estar-me fora, va preguntar i jo vaig explicar i ell va fer un gest molt peculiar amb el canell, va aixecar la gerra, va acceptar i va dir. Jo tenia el cos tirat endavant, contra la taula, per no perdre’m cap detall. Ens envoltava una foscor atípica, conspirativa. No arrencava a nevar. Praga funesta de mes de novembre.

El Primer Hàmster no parava d’elogiar-me, la qual cosa em va posar a la defensiva, em fastiguejava. Aleshores jo remenava la gerra i sacsejava el cap amb impaciència per dir que no n’hi havia per tant, però ell aleshores insistia de nou amb les floretes i aleshores jo no deia res perquè ja veia que en efecte era el Millor i era l’Escollit i de sobte, obeint els meus contrainstints més destructius i atès que era el Millor i que era l’Escollit, se’m va acudir exposar les meves condicions, perquè tan necessari em sentia, i aleshores vaig veure clar i no vaig veure clar fins a quin punt incert el Primer Hàmster estava autoritzat a mantenir aquella negociació amb mi, és a dir, fins a quin punt era un farsant o no ho era.

La simple exposició de les meves condicions i preguntes va fer trontollar la seva seguretat. Vaig pensar que, en efecte, el meu interlocutor mentia, o que no deia tota la veritat quan feia aquelles vanes ostentacions d’autoritat i control a les quals m’acostumaria més endavant. Vaig insistir a exposar les meves condicions amb falsa innocència. Va tartamudejar i li van tremolar els blens daurats sobre les temples rapades.

Vaig redreçar-me i vaig fixar la mirada en la combustió del cigarret, avergonyit i disgustat perquè, per què? Per la crisi del sistema! Perquè necessitava la feina. Era un secret de domini públic que si els alemanys volien comprar el Conglomerat editorial on m’arrossegava fent d’Editor Segon, pidolant més recursos i apunyalant-me per l’esquena amb Editors Segons de llibres de text que s’arrossegaven pidolant més recursos i s’apunyalaven per l’esquena amb Editors Segons de llibres de cuina que s’arrossegaven pidolant més recursos, era per purgar el Conglomerat editorial d’àrees deficitàries com la meva i que, un cop fulminades les editorials paràsites que proporcionaven prestigi però cap tipus de benefici amb tots els seus Editors Segons, podrien revendre als americans per sis-cents milions un negoci que als alemanys els n’havia costat seixanta.

Com a Editor Segon del segell més prestigiós i menys venut de tota la República Txeca, tenia un peu i mig fora del Conglomerat. El Primer Hàmster ho sabia, K ho sabia, jo ho sabia.

Les converses amb el Primer Hàmster van durar encara unes tavernes i tardes de vent més. Després de desistir de treure l’entrellat d’aquella comèdia de tempteig per fi vaig ser citat per K a la terrassa de la Casa de la Cultura del carrer Šporkova. Vaig arribar a temps però K ja hi era, impuntual, perquè és impuntual qui no arriba a l’hora convinguda. El vell havia començat la partida: tot i haver estat escrupolós en la meva puntualitat, vaig fer la impressió de deixadesa i retard. Aleshores K va començar a dir anàrquicament durant una llarga estona. Jo volia prendre un cafè, lligar-me un cigarret, omplir de cafeïna i nicotina el buit d’aquella trobada supèrflua i burocràtica, perquè era una trobada entre la fam i les ganes de menjar. K deia i deia anàrquicament, molt fluixet, com capficat, com avergonyit, com consirós, com capendins, com un monòleg interior de frases que no calia acabar, com menjant-se les paraules arrossegades pel vent de la decrepitud, fent-se el vell cansat i malalt. Per descomptat, m’entabanava. Sempre la mateixa història i jo només pensava en la pluja seca de la crisi del sistema. I la crematística? No va sorgir perquè no calia i si va sorgir va ser per haver de sentir que la cosa estava fotuda i jo vinga fer que sí amb el cap.

Vam acordar que començaria a treballar amb el nou any i jo vaig dir que entesos. No va fer el gest de pagar-me el cafè i vam alçar-nos de les cadires. Després va començar a caminar i a fer-se el milhomes parlant de política. Deia i gesticulava, i mentre deia i gesticulava s’anava enfilant i s’anava emprenyant i m’anava tallant el pas, arrossegant-me contra les parets dels edificis i jo volia dir, però no hi va haver manera de no ser interromput a cada alenada d’aire. Vaig arronsar-me d’espatlles. Al capdavall, què importa, vaig pensar.

A la confluència del carrer Letenska amb Klarov vaig dir, assenyalant amb el dit cap a la boca del metro. Ell va dir, assenyalant cap a la banda del pont. El Vltava baixava enterbolit i enrabiat. No havien passat ni deu anys des que gairebé s’emporta el pont de Carles.

Vam estar un moment en silenci incòmode.

L’home volia posar fi a la trobada de manera immediata. Però abans un servidor volia dir-li una bestiesa ridícula que portava pensada de casa, de manera que vaig estendre-li la mà i vaig deixar anar la bestiesa. Vaig estar en silenci i amb la mà estesa, solemne, perquè solemne era el moment: el passat cedint el testimoni al futur, el vell editor encaixant amb el jove editor. Però K no va acabar d’entendre que calia allargar la mà, perquè des de quan l’amo encaixa amb un empleat?

Finalment va allargar la mà de mala gana.

Quina era la bestiesa? La confiança no es dona: es guanya.

3

La primera sala després de passar la porta de la nova oficina tenia per tota llum la resplendor mòrbida i blau grisosa que es filtrava d’una finestra que donava al celobert, una llum mòrbida que, desafiant qualsevol lògica –tot i que potser era, també, una declaració de principis–, el Primer Hàmster rebutjava mantenint tancats els porticons, de manera que només li quedava il·luminar la seva existència amb la trista artificiositat d’una bateria de fluorescents que penjaven del sostre.

Aquella sala de finestres barrades, freda i humida, amb dues taules en desús que aviat servirien per amuntegar caixes i columnes de llibres, amb un armari encastat en un dels seus colzes, semblava complaure el Primer Hàmster, que, finalment, segons em va fer saber al restaurant de bufet lliure on acudíem a l’hora de dinar, es veia alliberat de la presència asfixiant de K, que, en el passat –ho deia sempre en passat, com si hagués foragitat per sempre la possibilitat que K ho repetís en el futur més immediat–, se li situava al darrere per fiscalitzar la seva activitat i dictar-li correus que ell havia de traduir a llengües estrangeres que K després fingia conèixer.

–Ara almenys el tindré a l’altra punta de l’oficina –deia, cofoi, com si els set o vuit metres que separaven el despatx banyat de llum de K de la gàbia mòrbida del Primer Hàmster fossin insalvables i K no tingués cames per caminar. Però el cert és que el Primer Hàmster havia aconseguit interposar entre K i ell un Slaby, és a dir, la meva persona, que ocupava l’avantsala amb forma trapezoidal i precedia el despatx banyat de llum de K.

Un matí K va quedar-se estudiant el meu mig despatx projectant-hi algun pla i, en conseqüència, projectant-lo sobre mi. Després d’observar-me llargament mentre ocupava la cadira darrere la taula encaixada a l’angle recte del trapezi, va pinçar el moble i sense el meu consentiment va arrossegar-lo amb lentitud de manera que la posició de la taula fos paral·lela a la paret del davant, que naixia d’un angle més obtús. El teclat va desaparèixer de sota els meus dits.

–Així millor –va murmurar.

De cap manera, vaig pensar, amb la sensació estranya i desagradable que K havia mogut el terra sota els meus peus sense cap pretext que no fos el de satisfer la seva capriciosa voluntat.

Amb tot, i amb l’esperit constructiu i afable que em dominava els primers temps, em vaig limitar a acomodar la meva cadira a la nova posició dislocada, i vaig somriure i vaig mentir amb tot el cos excepte amb els ulls, finestres obertes al fons de la meva ànima que encara no havia après a tancar, i ara, en aquesta hora incerta, en aquest túnel, davant d’uns fars encegadors i una senyora de crit congelat, en aquesta hora incerta que entre saltar i no saltar, escric i no escric, comprenc amb una clarividència que no serveix per a res la raó del difús malestar abstracte en què em vaig subsumir aleshores i entenc la raó profunda que va portar K a estudiar-me atentament dins l’espai que se’m va ordenar ocupar i que el va dur a pinçar i desplaçar uns graus la meva taula i a destruir l’equilibri del meu mig despatx. Volia el vell K, el maliciós K, l’home insignificant que era K, fer d’aquella avantsala una prolongació del passadís, és a dir, negar a l’avantsala la condició d’estança, convertir-la en un lloc de pas on les possibles visites, les més que probables visites, no trobessin cap raó per quedar-s’hi a seure o entaular conversa sinó que llisquessin dominats per la inèrcia sense perdre ni un minut cap al seu despatx o bé, millor, en sentit contrari, cap a la sortida.

Aquell petit moviment de taula no era una simple mania enutjosa de vell sinó un moviment que evidenciava dues coses: el seu poder absolut sobre tots i cadascun dels metres quadrats d’aquella oficina, i la necessitat abjecta d’invisibilitzar i per tant destruir els seus hàmsters laborals, tal com es va demostrar mantes vegades amb d’altres subtils però eficaces vexacions que no trigarien a caure sobre nosaltres a la més petita oportunitat.

La primera d’aquestes vexacions la va propiciar el concurs involuntari d’un home de lletres amb qui m’unia una antiga amistat i amb qui K mantenia una sèrie de tractes relacionats amb la traducció d’un autor parisenc.

Zdenko Cejka va voler ser el primer de conèixer la nova ubicació de l’editorial a l’edifici d’estil realista-socialista del carrer Nádražní anomenat Palau del Proletariat, lluny del centre sobrevalorat i massa car de la imperial ciutat de Praga. Aquella capsa de sabates soviètica conservava al frontispici un relleu al·legòric a la cultura del treball en què un grup de pioners amb gorres de mecànic i una clau anglesa agafaven una bicicleta i s’acomiadaven de la família per complir amb les vuit hores reglamentàries. A mi el canvi d’ubicació de la Societat Limitada de K m’anava molt bé, perquè el Palau del Proletariat estava a tocar de l’estació de Smíchovské.

Deia que Zdenko Cejka va voler ser el primer a passejar-se per l’oficina i, també, el primer a festejar el meu diguem-ne nomenament. Festejar-lo o posar-lo a prova amb malícia. Així que Cejka va agafar el telèfon i va dir, però vaig interrompre’l per dir, la qual cosa va fer riure Cejka, que em va corregir per anunciar que, no pas per demanar permís, i tot seguit va penjar, deixant-me amb la paraula a la boca i el cap bullint d’instints i contrainstints que vaig córrer a analitzar amb el meu nou camarada, guia i mentor, el Primer Hàmster.

Les formes educades, afables i fins i tot cordials que el Primer Hàmster s’esforçava per desplegar davant les meves consultes d’assalariat ignorant de la cultura de la cultura van dissipar-se just quan li explicava aquella trucada, i em va advertir amb severitat sobre la inoportunitat d’aquella visita, que K sens dubte desaprovaria tan bon punt en tingués coneixement. Però no només. De nou, ara, en aquesta hora incerta sense temps, soc capaç de desxifrar que el seu to imposava la culpa sobre meu com una corona d’espines. El seu to deia: «No hauries d’haver permès al senyor Zdenko Cejka venir de visita: has subvertit un dels principals manaments de la cultura de la cultura: EVITARÀS LES VISITES PER SOBRE DE TOTES LES COSES. Aquest excés farà enfurismar K». A l’acte, l’atmosfera de l’oficina va tenyir-se de preocupació i d’angoixa davant la irreversible i imminent visita, altrament no volguda per ningú començant per mi mateix, perquè, com vaig comprendre massa tard, entre les meves atribucions no s’hi comptava la de rebre visites en hores de feina, per més editor que m’imaginés ser. De manera que quan Cejka va trucar a la porta no va ser rebut amb entusiasme, sinó amb nerviosisme i un terrible sentiment de culpa i odi. Odi no pas envers K, ni encara menys odi envers el Primer Hàmster, sinó envers el mateix Cejka, que amb la seva simple presència descobria i ensorrava una part de l’entramat d’enganys que s’havien ordit al meu voltant, els quals incloïen certa grandesa, i quan dic grandesa vull dir certa apropiació de l’espai, certa llibertat de moviments, cert contacte amable amb els col·laboradors que conformen les diferents baules del procés editorial, ignorant en aquell moment que jo només n’era una, potser la més feble, la més discreta i insignificant. Zdenko Cejka no va fer cas dels meus ulls, finestres obertes a la meva ànima tensa com una corda de guitarra, que imploraven una visita curta que finalitzés abans no arribés K. Ans al contrari, semblava rabejar-se en el meu patiment perquè menteixo amb tot el cos excepte amb els ulls i, si bé el meu cos simulava alegrar-se de la seva presència i maldava per moure’s amb naturalitat per aquell espai, la meva mirada expressava una angoixa patibulària. M’era impossible fingir que no tenia ganes de veure tocar el dos aquell indesitjable, i era impossible que Zdenko Cejka no notés el nerviosisme i la impotència que es desprenia de cada gest i cada paraula que li dedicava. El Primer Hàmster ni tan sols es va aixecar de la seva taula, adduint, amb una rigidesa palpable, la gran quantitat de gestions que havia de resoldre, com volent dir, no només amb el seu cos i la seva mirada sinó també amb el seu exemple, que el traductor no era benvingut. Amb tot, Cejka va ignorar el llenguatge no verbal del meu camarada el Primer Hàmster. Zdenko Cejka se sentia còmode en la meva incomoditat i segur en la meva inseguretat.

Tal com va preveure K en desplaçar la meva taula, el traductor va rodolar pel passadís com una bola de pinball i va passar de llarg del meu mig despatx per establir-se al despatx banyat de llum de K, la qual cosa em va semblar, ara que ja havia interioritzat la llei segons la qual ningú era benvingut a l’editorial, una autèntica provocació. Va lloar el despatx banyat de llum i va fer lliscar les portalades per accedir al petit balcó realista-socialista i fumar-se un cigarret. «Ah, Praga, com t’has pogut vendre tan barata», va sospirar davant l’skyline de postal que s’albirava més enllà del Vltava. La seva audàcia em va complaure, malgrat tot, i vaig fer l’esforç de relaxar-me i fumar-me jo també un cigarret. La seva audàcia m’empetitia i alhora m’esperonava a actuar com un veritable editor, responsable últim de les meves accions, amo de les meves decisions. Cejka va tenir la bondat d’explicar-me, escurant el cigarret per entrar en calor, quins reptes tenia davant meu, i va prendre’s la llicència de fixar alguns objectius que havia d’acomplir si volia reflotar el prestigi d’aquella Societat Limitada.

Jo sabia perfectament què havia de fer. Excepte per la molèstia de no disposar encara d’internet, tot estava preparat. Jo mateix estava preparat. Aviat em facilitarien un ordinador potent, silenciós, amb accés a la xarxa. El que tenia sobre la taula torta havia acomplert amb notable eficàcia les seves funcions durant deu anys, però ara se’l veia lent i cansat i demanava a crits ser sacrificat a la foguera de les coses obsoletes que il·luminaria el camí gloriós que s’albirava al meu davant. Tot era ordre i equilibri. El catàleg de l’editorial era un tresor enfonsat al fons del mar. De manera col·legiada, el Primer Hàmster i jo el redescobriríem, el faríem emergir i el restauraríem. Revisaríem les traduccions que s’havien quedat antigues, redissenyaríem col·leccions, modernitzaríem la pàgina web –que era una autèntica relíquia de principis de segle que feia caure la cara de vergonya a tothom excepte a K–, revolucionaríem el catàleg, exploraríem les noves línies mestres del pensament txec que K havia deixat de publicar un cop l’eufòria per la dissolució de Txecoslovàquia va convertir-se en apatia. I les dones? On eren les escriptores txeques? K les havia obviat tot aquest temps. Era preceptiu fer un gest de justícia i contrició amb elles. Tot, tot bullia a foc lent dins nostre. Les responsabilitats que estava preparat per assumir feien bategar el meu cor al so de les cornetes instants abans de la batalla. No em calia que vingués cap Zdenko Cejka a explicar-me quines havien de ser les nostres ambicions.

Tanmateix, jo assentia davant de les seves instruccions, com no podia fer altrament, tenallat per la certesa que atiar la conversa equivaldria a prolongar el seu temps d’estada al balcó. Jo fumava i m’impacientava i mirava de reüll cap a l’interior del despatx banyat de llum, d’on per desgràcia meva aviat va sorgir l’ombra vampiresca de K, i la seva ombra amenaçadora aviat va esdevenir la seva presència amenaçadora, i la seva presència amenaçadora era i no era jovial.

Carregava unes ulleres de pasta negra d’heroic redactor de la Carta 77. La superfície polida del front li arribava ben bé fins al bony de l’os occipital, i aquella pista d’aterratge estava flanquejada per sedosos pèls d’aixella contraculturals que creixien massa llargs temples avall del crani d’un vell cavaller d’Orde Teutònic. Tot el cabell que no tenia a la closca el conservava en unes celles negres i banques, frondoses i rústiques, que queien en forma de finestra veneciana sobre les ulleres i arribaven a fer entranyable la seva mirada turbulenta. Per rumiar se les pentinava amb aquelles ungles tan llargues que portava. Tenia uns llavis farcits de carn, i quan s’enrabiava els premia amb tanta força que li sortia lentament una llengua de bull blanc com qui es prem la cigala i descobreix el gland. Tenia un rictus perenne de mig somriure sinistre i formidable a parts iguals, com de pare de la pàtria. El somriure del diable. Un dia em va dir: no hi ha amics, només peons sobre un escaquer. Però el seu mig somriure sinistre i formidable et feia pensar que sí que eres amic seu –o que valia més ser-ho– i et senties reconfortat i després aconseguia de tu tot el que volia. Tanta carn als llavis i tan poca als pòmuls. Era un home prim. Quan li convenia feia un pam de menys, quan li convenia era massa alt, i tot perquè sempre anava doblegat per alguna dolença imaginària adequada a cada moment: ara l’hèrnia, ara l’úlcera, ara l’artrosi, ara res de res.

–Què, com va la carcanada? –va etzibar-li Zdenko Cejka a K tan bon punt el va veure doblegat davant seu, tot llençant la burilla balcó avall.

–No és que vulgui fer-te fora, Zdenko, però aquest ha d’acabar de fer un targetó –va respondre K amb el seu mig somriure sinistre i formidable a parts iguals.

Aquell to em va disgustar. No és que vulgui fer-te fora però aquest ha d’anar a passejar el gos. No és que vulgui fer-te fora però aquest m’ha de gratar l’esquena. No és que vulgui fer-te fora però el meu assalariat, a qui pago per estar assegut en aquella taula torta davant d’aquell ordinador al costat d’aquell telèfon que també pago jo; el meu assalariat, a qui ningú ha donat permís per socialitzar amb cap col·laborador extern, l’assalariat que està fumant un cigarret al meu balcó ha d’enllestir un ridícul targetó o ha de llepar-me les soles de les sabates o ha de fer el que jo li mani en cada moment.

Cejka em va mirar com un fiscal mira un testimoni de la defensa enxampat en una contradicció i, complagut amb la resposta de K, es va deixar escombrar cap endins del despatx banyat de llum i va enfilar el passadís per desaparèixer d’escena amb la mateixa jovialitat amb la qual havia irromput. Em va fer la sensació que va entendre abans que jo una veritat fonamental que jo volia passar per alt.

L’oficina es va quedar en silenci, bategant de violència. Només se sentia el tecleig frenètic del Primer Hàmster més enllà del passadís.

K va seure a la seva cadira, va quedar-se estàtic davant la pantalla de l’ordinador sense emetre cap comentari sobre el que acabava de passar. Que fàcil imaginar el nen que un dia va ser K essent humiliat per l’eloqüència d’un pinxo de barri, el dia del naixement de la seva ràbia contra el món.

Clavat davant la meva màquina inútil a l’espera de ser connectada a la xarxa, observava la seva silueta encorbada. Em va fer certa pena.

Aquelles ulleres d’heroic redactor de la Carta 77. Aquells fils de teranyina tremolant de ràbia sobre les temples. Les celles ara de punta com la cua d’un gat. Passejant la llengua dins la cavitat bucal, sumant arguments al seu ressentiment universal.

Però, al capdavall, qui acabava de ser humiliat dues vegades era jo i, al bany maria de la doble humiliació infligida per Cejka i per K, s’anava obrint un ventall de noves sensacions que m’acompanyaria molt de temps: la por insondable, la culpa informe, el temor de defraudar K a cada moment i la sospita que les cornetes glorioses que sonaven dintre el meu cap no eren cornetes sinó timbales enfollides que m’empenyien a remar cada vegada més fort, cada vegada més ràpid, en l’obscura bodega d’una galera.

Fer un targetó, va dir.

Vet aquí la veritat fonamental que a mi se m’escapava i que Cejka va caçar a l’acte: d’aquell moment ençà, d’una manera misteriosa que en aquesta hora incerta no em sabria explicar, K, sense haver de dir-me res, va despullar-me de qualsevol atribució d’editor per posar-me l’uniforme de majordom. I bé fos per la crisi del sistema o bé perquè necessitava la feina, mai més em va passar pel cap que jo pogués ser, al costat del Primer Hàmster, editor d’aquella casa. Com si l’opció no hagués estat mai sobre la taula. Com si mai se m’hagués promès aquell càrrec. Vaig deixar fins i tot de desitjar-ho. Allò va prendre la consistència incòmoda d’un tabú.

Així vaig convertir-me en Cap de Premsa de la Societat Limitada de K.

Un Cap de Res, era jo.

4

Eliminar la distància que separa el que és implícit del que és explícit. Acompanyar el nouvingut en la immersió a la cultura de la cultura, a les tradicions, a la normativa. Vet aquí la tasca que es va assignar a si mateix el meu mentor, el meu camarada, el Primer Hàmster: fer-me explícit el que era implícit, perquè el que és implícit és tradició, és cultura i, per tant, és inqüestionable, inapel·lable, és la llei gravada a foc sobre granit antic. Per això el to del Primer Hàmster era llastimós i melancòlic, per això estava empeltat d’una ràbia callada prerevolucionària però alhora d’una contradictòria per bé que absoluta fidelitat i submissió als preceptes del seu amo, perquè la cultura de la cultura, les tradicions i la normativa eren filles de les seves persistents derrotes i claudicacions davant de K, i tot i ser derrotes, no deixaven de ser les seves derrotes, de les quals estava avergonyit però també orgullós. No tenia manera d’explicar la cultura de la cultura d’aquella empresa editorial sense posar-se a ell com a exemple a no seguir, com a víctima propiciatòria i fundadora de la cultura de la cultura de la Societat Limitada de K.

Sobreactuat, doblegant el canell, m’advertia de no incórrer en els mateixos errors que ell havia comès i que havien generat una llarga jurisprudència i cultura de la cultura. Em subratllava, ara i adés, la importància de sortir de l’oficina sempre a l’hora i evitar per tots els mitjans les converses de vell que el vell volia entaular sempre a l’hora exacta d’acabar la jornada. En efecte, K, sentint que la jornada dels seus assalariats arribava a la fi, sentia també la necessitat de ser escoltat, és a dir, sentia la necessitat de retenir-nos amb argúcies de qualsevol mena uns minuts més al despatx, uns minuts, per descomptat, que no computaven com a jornada laboral, uns minuts, a més, que no servien per intercanviar impressions i per tant per enraonar, sinó que només servien perquè parlés ell i els altres l’escoltéssim a ell, com s’evidenciava sempre que algú que no fos ell aconseguia prendre la iniciativa en la, diguem-ho així, conversa, en la qual K evidenciava no només un menyspreu essencial per les opinions de l’altre sinó que amb tot el seu cos d’alçada canviant i pujabaixant la cremallera de la seva rebeca de fer feina expressava una obscura impaciència per recuperar el control del discurs, ignorant o fent veure que ignorava que el temps que havia comprat mitjançant un salari feia minuts que havia expirat i, per tant, el poder de fer-nos quedar allà escoltant la xerrameca insubstancial que abocava sobre els nostres dòcils esperits exhaustos ja no era producte del seu poder sinó de la nostra caritat.

Jo, de tot això, me’n reia. Malgrat les advertències i instruccions del Primer Hàmster i els seus esforços per explicar-me la cultura de la cultura que imperava a la Societat Limitada de K, durant un temps dels primers temps vaig mirar de divertir-me. És clar que sí.

No van passar ni dues setmanes de la visita de Cezdja que ja havia convençut el vell K de la necessitat de conquerir el carrer, que calia fer més presentacions, més actes, més dinamisme, K!, m’exclamava jo fent picar el dors d’una mà amb el palmell de l’altra, més treure pit, més ensenyar catàleg.

K em va deixar fer, encuriosit pel meu atreviment. Es rellepava els llavis plens de carn, em mirava de gairell, es pentinava les celles i feia repicar les ungles sobre la taula. Em resseguia de dalt a baix esquerp com un bon mestre zen i m’autoritzava a fer cosetes. De manera que en un tancar i obrir d’ulls vaig organitzar la primera presentació d’un llibre publicat per K. No era Cap de Res? Doncs fem coses de Cap de Res.

Les feia bé, les presentacions, quan era al Conglomerat editorial i el departament de premsa em demanava que conduís algun acte. Redactava una salutació amical i l’assajava en veu alta, estudiava els silencis que havia d’introduir, les inflexions de veu, cultivava les bromes. Feia riure a tothom i tothom m’ho agraïa perquè sabien que les presentacions eren un martiri d’avorrides que arribaven a ser. Vaig llaurar-me una petita fama d’aquesta manera. Les del departament de premsa em tenien en alta estima.

Així que vaig reservar un cafè de Josefov per presentar un llibre. Va escaure que el dia de la presentació era un dia complicat: un divendres de febrer de fred i de neu. El llibre també era complicat per molestar-se a fer-ne cap presentació. L’autora era morta de feia un segle. L’autora, a més, era estrangera. Malgrat tot, vam congregar un grapat de gent no del tot insignificant.

Vaig declamar la meva salutació amical, sabent que les circumstàncies jugarien a favor meu: l’ambient seria informal, el públic juganer i la nostàlgia que impregnava aquell vespre el cafè seria un bon coixí per a l’humor... Vaig deixar anar, doncs, la meva petita innocentada consistent a assegurar amb tot el rigor que l’autora que presentàvem era en realitat un senyor de Brno que es va passar a l’anglès perquè aquí se’l menystenia. Rialles. Després vaig donar pas a la traductora, i aquesta sí que sabia de què parlava. No va anar malament.

El grapat de gent no del tot insignificant va marxar satisfeta a casa. Es va vendre algun llibre. Vaig observar que K i el Primer Hàmster somreien. Em van felicitar amb algun copet a l’esquena. Vaig observar com K, que al Palau del Proletariat era rígid i encarcarat, en públic es mostrava refulgent, estimable en la seva mala educació disfressada de vehemència de gat vell. Parlava alt. Hi havia qui l’abraçava i tot. Hi havia qui li agraïa la seva simple existència. En públic es posava tothom a la butxaca i treia pit i deia jo jo jo i més jo i només jo, però la gent no l’hi tenia en compte i el deixava fer, perquè la gent s’estima els editors. Era un autèntic comediant. Un mag, un vell commovedor.

Dies més tard teníem una nova presentació.

K va cridar-me al seu despatx banyat de llum per anunciar-me que en realitat s’havia sentit incòmode amb allò del senyor de Brno, degut a la meva manca de rigor i seriositat, i que m’abstingués de fer cap salutació amical en cap nou esdeveniment promogut per la Societat Limitada. Vaig moure el cap estupefacte, com qui rep una cleca inesperada. Vaig tartamudejar alguna excusa intentant explicar que, però amb un gest de mà òssia va tallar la conversa d’arrel. El bon nom de l’editorial està en joc, va dir. Vaig retirar-me a la meva taula torta i vaig posar-me a teclejar sense ordre ni concert, perquè encara no tenia internet. Era com si de sobte tingués sis anys: les galtes em cremaven de vergonya, em bullien els pensaments. No entenia què acabava de passar.

Aquell dia, K va liquidar l’amor que jo havia tingut sempre per les presentacions. Ho va fer com qui esclafa una formiga. I no entenia per què. El Primer Hàmster, adoptant un to de guia turístic de l’infern, va explicar-me que qualsevol mostra d’art i enginy que pogués exhibir disgustarien sempre K perquè empetitien la seva presència. Per això, anys enrere K havia prohibit taxativament al Primer Hàmster assistir a qualsevol acte de l’editorial i per això se’m va impedir fer ús de la cultura de la meva cultura per obrir qualsevol presentació ulterior, de manera que el meu art de declamar salutacions amicals es va extingir per sempre i ara ja no sabria pas com fer-les.

Per a K, va insistir el guia turístic del meu infern, les presentacions servien ras i curt i exclusivament per vendre llibres, i qualsevol exhibició de creativitat que endarrerís l’intercanvi comercial havia de ser erradicada. De fet, qualsevol exhibició de creativitat subsumia K en un profund estat d’irritació que no es molestava a amagar. D’ençà d’aleshores, si alguna vegada em tocava agafar el micròfon i per alguna raó em sentia inspirat a transgredir la cultura de la cultura, sentia immediatament el raig invisible provinent dels ulls de K que em feia posar la mirada en la seva mirada per veure’l retorçar-se d’inquietud i de ràbia, així jo sabia que valia més callar i donar pas a l’autor que hagués de parlar i llestos.

5

Potser va ser abans de l’incident amb Zdenko Cejka, o potser immediatament després de la primera presentació, el cas és que aviat vaig ser objecte d’un llarg i exhaustiu procés de domesticació per part de K, al qual vaig avenir-me mogut potser per l’afany d’aprendre els usos i costums i la cultura de la cultura de la Societat Limitada, tot i que potser m’hi vaig avenir només mogut per la por i la culpa, tot i que potser fins i tot acariciava l’estúpida ambició de ser jo qui acabés domesticant el vell, tot i que potser m’hi vaig avenir empès per aquella estranya entrega absoluta que inunda el cor del nou assalariat, que com un gos recollit de la cuneta de la crisi del sistema faria qualsevol cosa per ser apreciat primer per la seva obediència i després per la seva suspicàcia, entrega i experiència, tot i que de totes totes no vaig avenir-me a res de res, com és natural, sinó que vaig limitar-me a acomplir amb eficàcia qualsevol missió que em vingués encomanada, ignorant que la raó última d’aquelles missions no era tant el seu bon acompliment sinó la meva completa claudicació o domesticació per part de K.

Per transformar un cavall de cursa en un cavall de tir cal, primer de tot, fer-lo caminar al teu pas, esgotar-li les forces i la paciència. Que obeeixi les ordres, però no només. Per a K no es tractava simplement d’acomplir les seves ordres, sinó sobretot, com vaig descobrir, d’executar-les a la seva manera, amb indiferència de si la seva manera de fer les coses obeïa als més elementals principis de racionalitat. Es tractava, al capdavall, de doblegar-se i admetre sense reserves el seu poder absolut sobre totes les coses. Així que, mentre no arribava la meva connexió a internet, em va ordenar feines senzilles, a l’abast de les meves humils possibilitats (Nothomb): fer caixes, atendre i fer trucades, recepcionar manuscrits, anar a Correus. Hi havia dos tipus d’enviaments que em portaven cada dia a l’oficina de Correus del carrer Josefská. Els primers estaven relacionats amb documents; els segons, eren enviaments de llibres.

Cal aturar-se un moment en aquest punt.

Els primers es consideraven cartes ordinàries, subjectes a l’escala de preus habitual. El segon tipus de paquets, els que només podien contenir llibres, estaven exempts de DPH, és a dir, anaven a un preu subvencionat per l’Estat degut a algun acord que feia que la cultura (la cultura!) encara fos considerada per sobre de totes les coses, i per tant resultava més econòmic enviar-los, tot i que arribaven més tard al destinatari. Per facilitar les tasques dels inspectors, la legislació preveia que el paquet disposés d’algun mecanisme d’obertura que fes evident que, en efecte, el que contenia el sobre fos un llibre. El xoc entre dos sistemes legislatius, entre dues cultures de la cultura, estava, sense que jo ho pogués sospitar, servit. Perquè els sobres dissenyats per poder ser oberts i inspeccionats resultaven ser més cars que els ordinaris, i això significava una ofensa intolerable, un atac en tota regla al sistema de valors de K (cèntims i més cèntims, muntanyetes de més cèntims), de manera que, desafiant, K no només m’ordenava anar a enviar sobres a Correus sinó que m’ordenava introduir els llibres que calia enviar en sobres ordinaris, que després segellava personalment –tan convençut estava de la meva ineptitud– amb cinta d’embalar, argüint que d’aquesta manera seria impossible obrir els sobres. Era inútil fer-li entendre que precisament aquesta forma d’actuar entrava en conflicte flagrant amb la normativa de Correus, ja que no li interessava saber-ho. Al capdavall, era jo l’encarregat de barallar-se amb els funcionaris, no pas ell, i la meva funció, més enllà d’enviar sobres, era doblegar-los amb la mateixa facilitat que ell em doblegava a mi. K volia esbotzar les portes de la Llei utilitzant-me d’ariet.

Em sembla que es divertia, empenyent-me a l’atzucac: n’obtenia plaer. L’hi podia veure als ulls, en els moviments lents de la seva llengua de bull blanc humitejant els llavis plens de carn i les doblecelles aixecades com l’arc de la Torre de Ciutat Vella. En els meus ulls –finestres esbatanades a la meva aterrida ànima de subaltern–, ell hi veia l’ofuscació i l’angoixa, la indefensió, perquè jo era plenament conscient que acatant en silenci les seves ordres estava traslladant el conflicte en l’espai i el temps a l’oficina de Correus del carrer Josefská, on m’esperava el mur de la Llei, la desídia i la burocràcia més abjecta. ¿No era, tot plegat, una petita catàstrofe? ¿No era una humiliació constant i diària, per més que no fos la pitjor de les humiliacions? Com s’ha dit, més enllà de complir les ordres de K, la lliçó que havia d’aprendre era complir-les tal com ell volia, i la seva voluntat de control arribava fins i tot a determinar l’hora exacta en què calia enviar els sobres: a la tarda, havent dinat, malgrat que la meva experiència de cavall de cursa m’indicava que les funcionàries del matí eren més amables i flexibles que l’homínid que escalfava la cadira a la tarda. Elles feien els ulls grossos quan veien els paquets folrats de cinta d’embalar i per tant impossibles d’inspeccionar, i no s’enutjaven si els demanaves, tal com se m’encomanava, que imprimissin factures diferenciades en funció del DPH que gravava o no els sobres. Però aquell subjecte de la tarda no. Així ho vaig advertir a K mantes vegades, i mantes vegades K somreia satisfet i en prenia nota mental, per no oblidar-se, l’endemà, de tornar a fer-m’hi anar a la tarda.

Així que una tarda em vaig dirigir obedient a l’escorxador. Vaig empènyer les portes de Correus i el vaig veure darrere del taulell, esperant-me reclinat sobre la seva cadira com un reietó medieval, abúlic, embrutit, espitregat, cridaner, condescendent, paternalista, iracund, despectiu, amb aquella barba de quatre dies que a la sotabarba es confonia amb els pèls del pit al descobert. No tenia cap dubte que era home de sindicat. Els capricis del destí em conduïen tarda rere tarda davant seu. Tenia un accent de miner d’Ostrava tan tancat que amb prou feines l’entenia. Jo, per algun motiu, li feia repetir les indicacions com si fos l’idiota del bon soldat Svejk. Potser aquesta fou la causa de la seva antipatia original, o potser no: potser l’homínid olorava la servitud que traspuava per tots els porus del meu cos i per això em menyspreava de la mateixa manera que em menyspreava K, i com K, es divertia humiliant-me i flagel·lant-me amb la rígida vara de la legalitat, a la qual cosa jo, essent ja víctima de la cultura de la cultura de K i no acceptant ésser víctima d’una nova cultura de la cultura, responia amb una actitud bel·ligerant i em mostrava procliu a la discussió i a la insolència, perquè al capdavall, pensava, aquell individu estava al meu servei de la mateixa manera que jo estava al servei de K i, si més no, exigia d’aquell individu una mica de deferència i bona educació, que era el mateix que esperar delicadesa d’un violador.

Aquella tarda el funcionari va anunciar-me que no acceptava els sobres de la manera que jo els presentava, i vaig contestar, sense perdre les maneres, que com que no, que eren dos llibres dintre d’un sobre, a la qual cosa el funcionari de correus va desafiar-me a demostrar-ho, a la qual cosa només vaig saber dir-li que, com molt bé sabia, treballava en una editorial, a la qual cosa va recordar-me que la normativa impedia al funcionari acceptar paquets embalats de manera que no es poguessin inspeccionar, mentre assenyalava amb insistència uns sobres semirígids amb obertura dentada i recoberts a l’interior amb plàstic de bombolles exposats en una vitrina.

A la qual cosa i mentrestant la cua creixia.

–Són cars –va respondre K per boca meva.

–Ah, són cars! –va exclamar burleta el funcionari.

La seguretat i les excel·lents maneres s’esquerdaven dintre meu i ja assajava una manera digna d’arreplegar els paquets estesos sobre el taulell, entaforar-los a la meva bossa i tornar al despatx banyat de llum de K per fer-lo partícip de la meva frustració, atès que ell n’era el màxim responsable. Però, tot i ser conscient que la normativa de Correus no es doblegaria a les meves exigències, sabia que el funcionari actuava amb excés de zel i abusava del protocol per humiliar-me, de manera que, traient forces del meu interior devastat, vaig decidir plantar cara i vaig exigir, ara ja de males maneres, la presència de la seva supervisora, la qual va aparèixer amb la normativa sota el braç, normativa que donava la raó a l’homínid de darrere el taulell, perquè un home de sindicat no és pas un revolucionari transgressor de la llei, sinó un dels seus màxims coneixedors. Vaig mostrar hipòcrita sorpresa i vaig exclamar que els mateixos paquets eren acceptats diàriament per altres companyes del funcionari i que tot aquell espectacle vergonyós obeïa no pas al compliment estricte de la llei sinó a una rancúnia inexplicable cap a la meva persona per part d’aquell treballador de la funció pública, acusació a la qual la supervisora només va poder respondre arquejant una cella plena de significat, perquè de ben segur que la meva no era la primera queixa que rebia contra aquell home de sindicat.

Tot i sortir derrotat de l’oficina de Correus del carrer Josefská, pres d’una ira estranya plena de replecs de diferents significats que abraçava per igual tant la intransigència del funcionari de Correus com la de K, almenys ara posseïa una fotocòpia de la normativa –que, d’altra banda, coneixia perfectament–, i com que la meva paraula i la meva experiència no havien servit perquè K comprengués que calia anar a Correus al matí o, en tot cas, gastar-se alguns dels cèntims i més cèntims i muntanyetes de més cèntims en sobres expressament dissenyats per poder ser inspeccionats, la fotocòpia de la normativa actuaria com a sentència en ferm contra l’estupidesa de K.

K va llegir-se la normativa com si ell mateix la ignorés i va renegar com si jo personalment l’hagués redactada. Evitava mirar-me, allà al seu despatx banyat de llum, avergonyit de mi perquè no havia estat capaç d’acomplir amb eficiència una missió tan senzilla com la d’enviar quatre paquets. Només va dirigir-me la mirada quan el vaig sorprendre amb la verbalització de la ira infinita que portava a dins, canalitzant-la, instintivament i contrainstintiva, només cap al funcionari de correus i en cap cas contra l’autèntic responsable de la meva desgràcia, K. Vaig assegurar-li que si no havia arrencat l’home de sindicat de l’altra banda del taulell aquella mateixa tarda ho faria a la següent, i que el mataria. Potser va comprendre que aquella violència podria girar-se en contra seu en algun moment, perquè en els meus ulls refulgia l’autenticitat de l’odi que supurava del fons de la meva ànima, i poca broma. Tot seguit vaig proposar una mesura per burlar el zel destructiu del funcionari: practicar una escissió horitzontal a la cinta d’embalar prou llarga perquè es veiés el contingut del sobre, a la qual cosa K va accedir només a mitges, perquè així com es reservava per a ell la delicada tasca d’embalar els sobres, també va voler escindir personalment els sobres que m’havien obligat a retornar. Tanmateix, la possibilitat que jo insistia a posar sobre de la taula d’entregar els paquets durant el torn de matí, era ignorada d’ofici perquè hauria estat recular massa en el seu projecte de domesticació; hauria representat solucionar el problema de manera massa elegant i intuïtiva, hauria representat retrocedir no davant d’un sinó de dos miserables empleats. A més, segons la seva creença, a la tarda les oficines de Correus eren menys concorregudes. I què carat, ell volia continuar divertint-se. De manera que la tarda de l’endemà vaig empènyer de nou la porta de l’oficina de Correus del carrer Josefská i, capricis del destí, el número de tanda em va tornar a conduir davant l’home de sindicat. L’oficina de Correus semblava voler donar la raó a K: no hi havia gairebé ningú. Només l’home de sindicat i jo, com qui diu. Vaig respirar fondo i vaig encaminar-me al taulell, vaig dir bona tarda i seguidament vaig treure de la bossa els mateixos paquets que havien estat rebutjats per l’estultícia i l’excés de zel el dia abans. Vaig passar el dit lentament i sexualment pel tall practicat als sobres abans que l’home de sindicat pogués badar boca. Sorprès davant d’aquella solució alegal, potser vençut, aquest cop el funcionari de Correus els va tolerar i va passar a fer les gestions corresponents amb la descurança habitual, o sigui, llançant els paquets de qualsevol manera dintre d’una cistella metàl·lica que tenia al seu costat, insensible a la fragilitat intrínseca de la cultura (la cultura!). Jo tremolava per dins. No m’acabava de creure que hagués aconseguit burlar aquell escull. Vaig evitar donar mostres d’arrogància victoriosa davant del vençut, i vaig fer bé, perquè arribat el moment d’inserir la targeta de dèbit de l’empresa en el datàfon i sortir disparat d’allà, l’home de sindicat va posar les mans sobre el taulell i va demanar-me, sense acritud però amb mirada de jugador de pòquer amb la mà guanyadora, una cosa que mai m’havien demanat en cap oficina de Correus: si jo era el titular de la targeta, és a dir, si jo era K. Vaig mentir per la boca però no pels ulls –finestres abocades a la claror resplendent de la veritat–, així que davant de la meva vacil·lació va exigir-me que acredités que jo era K mitjançant algun document oficial i fou així que em vaig rendir i vaig trencar-me per dins, vaig gemegar per fora i vaig reclamar una mica de compassió desesperada que no em fou concedida. En silenci, vaig tornar els sobres a la meva bossa i sense esma per xiuxiuejar cap maledicció vaig tornar a empènyer la porta de Correus.

Vaig sentir-me molt cansat, abocat a vagar pels carrers. Volia retenir a dins cada segon d’aquella topada, conservar-ne les essències elementals per poder meditar sobre quina classe de mecanisme de poder s’havia activat davant meu i en contra meu a l’oficina de Correus del carrer Josefská, abans que l’incident s’enfonsés en les profunditats abissals del meu subconscient. Al final, un rampell de lucidesa em va portar a una altra oficina de Correus, molt més llunyana però en canvi alliberada de sàdics, la de la punyetera avinguda Jindřišská, i vaig poder acomplir la meva missió. Em vaig prometre que mentre visqués evitaria trepitjar l’oficina de Josefská si no era al matí. I així ho vaig fer.

Amb el temps, K va deixar d’exigir-me anar a Correus a la tarda.

En aquesta hora incerta, dins d’aquest túnel en què faig i no faig i escric i no escric, finto la senyora congelada que m’escridassa, m’assec a l’andana i somric com un psicòpata. Vull que l’incident de Correus emergeixi de les regions abissals del meu subconscient com una bomba oblidada, vull que la bomba vulgui surar, i sura; es desenganxa de les profunditats submarines i explota entre l’onatge, i en lloc de metralla la bomba expulsa confeti i serpentines per anunciar-me una veritat revelada: amb tot aquest assumpte d’anar a Correus a la tarda, K va voler ferme dues advertències: que res no el separava d’aquell funcionari de Correus, i que jo no el doblegaria mai dels mais. I no els vaig doblegar mai, ni a K ni al funcionari de Correus. Però sí que vaig aprendre a esquivar-los. I esquivar K per poder treballar per a K va convertir-se en una de les facetes més creatives de la meva feina a partir d’aquell moment.

Quan vaig tornar al Palau del Proletariat des de l’avinguda Jindřišská, K va exclamar amb un sarcasme impacient que li rajava per la comissura dels llavis plens de carn que home, Slaby, tu per aquí, sí que hi havia gent, a Correus, a la qual cosa vaig respondre, esbufegant i esfondrant-me a la cadira, que sí, que inexplicablement tot déu tenia cartes per enviar, aquesta tarda, a Praga.

6

La de Correus va ser la primera mentida que vaig haver de dir per poder executar amb eficàcia les ordres de K enganyant el mateix K. I vet aquí que vaig aprendre que aquesta era la meva missió autèntica: executar amb eficàcia les ordres de K, no pas, com se’m va dir apressadament –clandestinament?–, formar un equip amb el Primer Hàmster perquè el dia de demà i amb tots els honors K passés a ser un jubilat més. Junts executarem una transició modèlica, farem un tàndem perfecte, ens complementarem, no parava de repetir el Primer Hàmster en aquelles bodegues de cartró pedra del centre plenes de turistes i a mercè de la puja seca de la crisi del sistema. El vent xiulava, jo escoltava, el cigarret se’m consumia a la punta dels dits, la brasa refulgia en cada pipada. Ell insistia mentre feia rodolar la gerra buida: el fet de canviar-nos d’oficina només obeeix a preparar amb les millors condicions la transició, la seva retirada. Ara va de bo, deia. Té setanta anys, deia. Se sent cansat, deia mentre alçava el dit per demanar una altra ronda.

El Primer Hàmster era més alt i més jove que jo. Portava les temples rapades, el clatell rapat i a dalt una tofa de flocs ondulats com llengües de foc extingint-se dintre la irrellevància d’un test de planta de regal. Era de Moràvia del Sud. Fes fred o fes molt fred, li agradava anar sempre en samarreta i al bufet lliure no es molestava a escalfar-se els plats. Les samarretes eren totes de Kafka. Les comprava a qualsevol dels stores, quioscs i museus de la ciutat. Kafka d’esquena passejant per un carrer empedrat de color groc sota un cel de color groc ple de frases de Kafka, Kafka iconitzat com si fos el Che Guevara, Kafka convertit en un insecte. Deia que era un acte de protesta irònica, per fer emprenyar K. Ho deia, es reia la broma i tot seguit sospirava. Aleshores li apareixien sota la mirada unes bosses negres de fatiga antiga, ancestral.

Era un ésser nerviós, inquiet. Les preocupacions, la manca de son i l’excés de feina s’havien atrinxerat en el parell o tres d’esquerdes del seu front i les feien cada cop més profundes. Els llavis sempre premuts, una simple línia recta. Els ulls a joc amb les bosses bategants que els sostenien, negres. Quan m’havia d’alliçonar doblegava el canell, mig tancava els ulls, arquejava les celles, obria aquella línia recta i aleshores apareixien centenars de dentetes amuntegades com si fossin vagons d’un tren descarrilat. A la barbeta hi tenia un preciós clotet de Kirk Douglas. Per la resta, jupa de cuir sempre negra, pantalons de pana desgastats i unes vambes descordades. No tindria per què ser-ho, però a mi em semblava l’uniforme d’algú que havia perdut tota autoestima.

Aquest noi es creu les seves pròpies mentides?, va preguntar un instint al seu contrainstint, mentre el Primer Hàmster seguia prometent el que no podia prometre.

–Comprarà un ordinador nou perquè puguis treballar, que el que tenim ara té més de deu anys i no serveix per a res. Tens talent –em deia–, creu-me. Tinc talent –es deia també a si mateix, prement els punys.

El seu llenguatge tècnic, sòrdid, nasal, futbolístic, editorial, empresarial, motivacional, accelerat, energètic, desesperadament buit de contingut, fred, fals, automàtic, après, topava amb l’escepticisme del meu somriure torçat. Els meus instints i contrainstints s’ho miraven repenjats a la barra de bar dels meus ulls, avorrits de tants sopars de duro mentre al nostre voltant queia sense fi la pluja seca de la crisi del sistema.

No vaig tenir connexió a internet fins passat un mes, i l’ordinador no era nou, sinó el de sempre. El «període de prova» establert no va servir per demostrar les meves competències professionals, sinó per avaluar altres capacitats sense les quals de cap manera podria haver estat admès a la Societat Limitada de K: la paciència, l’obediència, el silenci –saber callar–, la resignació, la submissió, o sigui i en resum: la matèria d’avaluació va ser la capacitat d’adaptar-me a la cultura de la cultura. No calia cap connexió a la xarxa per descobrir si era vàlid o no. Amb uns quants llibres per enviar a Correus i unes quantes trucades telefòniques K en va tenir prou per mesurar fins a quin punt aquell cavall de cursa podria convertir-se en el seu cavall de tir. Privat d’internet, vaig passar aquell mes de prova telefonant a representants de la classe periodística i de la casta llibretera, trucades que executava desplegant tota la simpatia i esperit de servei de què era capaç sota l’atenta mirada de K. Intimidat i prudent, desplegava la cultura de la meva cultura. K no tan sols m’observava amb atenció des del seu despatx banyat de llum a tres metres de la meva taula torta fent girar la cadira sota seu, sinó que m’instruïa sobre què dir al meu interlocutor a cada moment, mostrant d’habitud la seva disconformitat o enuig de la manera més gràfica possible, cas que el meu discurs es torcés un mil·límetre del que ell, titellaire inquisidor, opinava que havia de ser. Aleshores agitava els braços, eriçava les doblecelles, repicava les ungles, pujabaixava amb impaciència la cremallera de la seva rebeca de fer feina, m’ensenyava la renglera de dents, negava amb el cap i elevava el to del xiuxiueig fins a arribar a fer-lo audible a l’altra banda del fil telefònic. De vegades K aprofitava l’interval d’educat silenci amb què jo escoltava les explicacions que provenien d’una redacció de diari o d’una llibreria per expressar noves ordres que anaven immediatament seguides de les respectives contraordres, i aquestes contraordres s’estalonaven amb ordres que contradeien les contraordres i aquestes ordres i contraordres es pronunciaven en els moments de silenci amatent amb què jo tractava de recollir els comentaris del meu interlocutor que després, un cop finalitzada la conversa, caldria processar per tal de transmetre’ls amb tot luxe de detalls a K per tal que K configurés una o altra estratègia i prengués una o altra decisió en funció de la informació obtinguda amb la meva trucada, i quan aquesta successió d’ordres i contraordres es barrejava amb les explicacions de l’interlocutor amb qui m’havia ordenat establir una conversa, els instints propis de la cultura de la meva cultura –escoltar el meu interlocutor– col·lidien amb la cultura de la seva cultura –ser ell l’únic escoltat– i, si bé els meus instints, en el transcurs d’aquelles primeres trucades, m’empenyien a la fúria i a la indignació i en última instància a fer callar K amb un gest sec i tallant de la mà, els meus covards però sobretot pacients contrainstints temorosos de la pluja seca de la crisi del sistema aturaven aquesta mà i la portaven a tapar el micròfon del telèfon per tal que el meu interlocutor no detectés l’agressió moral de la qual estava sent objecte i per tal que K pogués parlar alt i clar, de manera que per fi jo acabava participant de la cultura de la seva cultura, és a dir, en primer lloc deixava d’escoltar el meu interlocutor, o passava a escoltar-lo només a mitges, ocupat com estava a interpretar l’arbitrarietat de les ordres i contraordres de K, i en segon lloc pronunciava no pas les meves paraules sinó les instruccions de K, i si en algun cas les informacions que obtenia del meu interlocutor en el transcurs de la conversa convertien en anacròniques les instruccions instantànies i irreflexives de K i en conseqüència K perdia el fil de la conversa, K s’eriçava sobre la seva cadira i em travessava amb la mirada, conscient d’haver perdut per uns instants el control del seu cavall de tir, i si per qualsevol motiu dels que anomenaríem de cortesia o amistat amb el meu interlocutor la conversa telefònica virava cap al terreny de l’anècdota aliena als interessos que K tenia posats en aquella trucada, K no deixava passar l’oportunitat d’indicar-me amb obscura impaciència que el telèfon era seu, que aquell mig despatx on jo mantenia una conversa telefònica era seu, que la factura de la companyia telefònica que arribaria a final de mes era seva i que els minuts que malgastava enfortint uns vincles d’amistat que potser amb el temps desembocarien en favors, simpaties i avantatges professionals per a la seva Societat Limitada eren, finalment i per sobre de tot, seus. Preguntar-se la raó per la qual no era K qui agafava el telèfon si tan ineficient era jo seria com preguntar-se per què no corre el genet en lloc del cavall. Jo era el cavall de K, seva era la meva veu, seva la meva intel·ligència, seus els meus gestos i els meus reflexos, seva la meva simpatia. Seu era jo.

Un cop estava parlant per telèfon amb algú que havia demanat per K però que també volia parlar amb mi. Com que ja havia despatxat els temes que m’ocupaven a mi, i mentre K no arribava de l’altra punta de l’oficina, vaig estirar la conversa cap a temes banals i, en conseqüència, antieconòmics. K se’m va acostar pel flanc com una ombra furtiva i em va prendre el telèfon de les mans com un carterista robaria a una velleta. Vaig prémer els punys. Vaig mirar-lo fixament. Ell va girar-se d’esquena, molest. Vaig seure a la meva taula torta.

Quan no hi havia paquets per enviar o telefonades per realitzar, de vegades, aquells primers temps, K, amb la timidesa d’un llop vestit de xai, em convidava a prendre possessió d’alguna cadira de la taula de reunions del seu despatx banyat de llum per aprofundir en el que K entenia que era la cultura de la seva cultura, per bé que el que K entenia per la cultura de la seva cultura era la sublimació del simulacre i l’autoengany consistent a mantenir reunions de mentida per tal de definir tasques i objectius de mentida i consensuar estratègies per assolir-los de mentida. Vaig participar del simulacre i l’autoengany amb entusiasme no poques vegades abans no vaig rendir-me a l’evidència que la cultura de la cultura de K era la de convidar-me a parlar per acabar actuant sempre i sense excepció al seu dictat, o sigui, que havia estat contractat perquè K tingués algú que executés les seves ordres sense badar boca.

En aquells primers temps, d’una manera que no puc explicar sense sentir el ridícul cremant-me les galtes, quan encara acariciava l’ambició d’enriquir la cultura de la seva cultura amb la cultura de la meva cultura, tot i que potser el que buscava –i vaig buscar durant tants anys– era, al cap i a la fi, conquerir el seu respecte, aquells primers temps en què anhelava complaure’l per sobre de qualsevol cosa, jo prenia possessió de la cadira que m’oferia del seu despatx banyat de llum i escoltava amb atenció les seves vulgaritats preliminars i els seus pensaments equivocats i, atenció, ell escoltava les meves vulgaritats i els meus pensaments equivocats, i quan K observava que em sortien serps per la boca amb la mateixa facilitat que li sortien a ell reia a cor què vols i, quan em rebaixava a revelar a K les informacions més reservades que jo posseïa sobre autors, editors, periodistes o llibreters, m’observava i m’escoltava amb atenció morbosa i gran satisfacció, i tot i que em sentia embrutit per estar traint els codis ètics de la cultura de la meva cultura sentia la necessitat de perseverar en la meva revelació de secrets per satisfer K i per demostrar a K que jo no era cap pusil·lànime i que coneixia íntimament el territori que trepitjava, potser fins i tot millor que no pas ell. Tot plegat no tindria cap interès si no fos perquè els meus monòlegs i sobretot l’atent i morbós silenci de K arribaven amb extrema nitidesa fins al final del passadís on es trobava el despatx mòrbid banyat de llum artificial del Primer Hàmster, i aquest fet sí que va revelar-se a la llarga com una de les pitjors malediccions, perquè els meus monòlegs i el silenci atent de K arribaven al seu despatx com l’ombra sigil·losa d’un assassí, i cada monòleg i sobretot cada morbós silenci de K representaven una punyalada a l’estatus i l’autoestima del Primer Hàmster, ja que en sis o set anys no havia aconseguit mai les quotes d’atenció que jo aconseguia ara, tal com em seria donat a conèixer més endavant en el bufet lliure que la cultura de la cultura de K ens empenyia a visitar cada migdia degut a la inexistència de microones ni nevereta en aquell santuari realista-socialista dedicat al treball.

7

La cultura de la cultura –ALLÀ ON ES TREBALLA NO S’HI MENJA– ens va portar, des del primer dia, al bufet lliure on pel mòdic preu de cent trenta corones servien menjar precuinat envasat que calia escalfar en un dels dos microones a disposició dels clients. La tristor d’aquell bufet només la superava un menjador social. Fèiem cua darrere d’estudiants i turistes i d’una parella d’ancians habituals que es vestien sempre amb les millors gales per dinar, o almenys a mi m’ho semblava, i aleshores, mentre el Primer Hàmster gesticulava i parlava de coses de feina, jo especulava en pensaments sobre quin tipus de dissort havia portat els vells a dinar aquelles hamburgueses cobertes d’una matèria gelatinosa que es convertia en oli o greix després d’un minut de microones.

Malgrat la condemna diària d’haver d’anar al bufet, els primers temps encara conservava el coratge i l’esperit, i en aquelles tristes taules enfortíem l’abjecta fraternitat dels desposseïts amb el Primer Hàmster. D’àpat en àpat vaig anar descobrint que el pobre se sentia com una mena de Joana d’Arc cremant a perpetuïtat sobre la seva pira laboral. Així es veia a ell mateix, com un heroi menystingut per la cultura de la cultura, sepultat per la feina ingent que ell i només ell podia fer atesa la notòria incompetència de K, incompetència que K havia aconseguit amagar a tothom bo i amagant el seu estret col·laborador. Em semblava enervant, tot i que jo mirava de mantenir-me equànime i distant, atorgant al vell K el benefici del dubte. Tanmateix, el catàleg d’horrors semblava no tenir final i sovint es dissolia en un mar de llàgrimes i laments i en la confessió que vivia atrapat en una presó que ell mateix havia ajudat a edificar.

Cremava per dins alhora que obeïa i callava i s’anava tornant boig, però ara alçava una mirada d’alegria enmig del batibull del bufet, ara tot això esdevindria passat ignominiós perquè ara, esperonat per la meva presència, ara per fi agafaria el toro per les banyes i plantaria cara i aniria a les presentacions; ara i només ara i esperonat per la meva presència reclamaria amb veu ferma el dret a nevereta i microones; ara plantaria cara, i esperonat per la meva presència firmaria amb el seu nom i cognom els correus que escrivia en llengua estrangera; ara fotria canya i, esperonat per la meva presència, tancaria l’ordinador a les sis en punt de la tarda i deixaria K amb la paraula a la boca, i va clavar un cop de puny a la taula i les safates de tothom van tremolar amb la ràbia alliberada pel Primer Hàmster, i jo mirava d’escalfar-me a l’abric d’aquella passió sobrevinguda mentre cartografiava els inferns de la cultura de la cultura que se’m revelaven. Els meus instints i contrainstints insistien que em mantingués impàvid davant d’aquells exercicis d’autoafirmació, perquè salvar del seu destí un màrtir o un heroi o un boig és feina d’un altre màrtir o un altre heroi o un altre boig, i els meus instints i contrainstints només tenien ulls per a la pluja seca de la crisi del sistema que volia caure sobre meu i mai, en cap cas, observaven la meva participació en cap lluita d’èpica medieval per salvar algú que es volia salvar només a mitges posant-se darrere d’algú altre. El que ni jo ni els meus instints i contrainstints podíem haver previst era el que va passar un d’aquells dies de bufet lliure quan ens preníem el cafè a la placeta de davant del bufet.

Va preguntar-me, impostant una mena de to nostàlgic o sentimental après de les pel·lícules, que per què era editor, jo. Vaig alçar la mirada al cel de metacrilat i vaig recordar-li, sense acritud i carregant-me de paciència, que, tot i que K i ell m’havien seduït fent-me creure que sí, jo ja no era ni Editor Segon.

–Soc Cap de Res, ara.

Aleshores el Primer Hàmster va arrencar a plorar.

–Perdona, perdona..., si no ets editor és per culpa meva, per culpa meva!

No puc suportar veure algú que plora. L’acte de plorar em paralitza i m’incomoda. No sé donar mai consol. Vaig sospirar i vaig dir:

–I ara, camarada.

–Sí, per culpa meva!

Vaig prémer els punys per sota la taula, irritat. No parava de plorar. Sanglotant, el Primer Hàmster m’explicava que un dia molt llunyà K li havia promès que obriria una col·lecció sobre la qual ell tindria plens poders –mentida, és clar–, i que K li havia promès un equip –jo–, i ara que em tenia, justament ara, veia que. Va fer una alenada d’aire dolorosa.

–Ara què –vaig preguntar.

–Ara... –va repetir ell–, ara veig que...

Els instints i contrainstints van abocar-se a les parpelles dels meus ulls per observar com jo observava aquell espectacle estrany. El Primer Hàmster va tornar a agafar aire i va arrencar a confessar que ara veia que jo i només jo succeiria K un cop jubilat. Que jo i només jo recolliria els fruits del seu martiri. Que jo i només jo. Que veia com em mirava K, que passadís enllà notava l’atenció reverencial amb què m’escoltava K. Que en els moments d’absència meva, K anava al seu despatx mòrbid banyat a la llum de la trista bateria de fluorescents només per elogiar els meus pensaments i la meva actitud bel·ligerant davant de les coses d’aquest món –actitud que jo impostava només per complaure’l, perquè a mi gairebé tot m’importava un rave.

–Que tot això un dia serà teu, perquè tu en seràs l’únic successor.

El Primer Hàmster va sumir-se de nou en el plor inconsolable mentre jo em sumia en l’estupefacció més absoluta. Els instints i contrainstints immediatament van retirar-se a deliberar i debatre sobre aquella confessió: primerament, van analitzar què m’estava dient el Primer Hàmster; després van polemitzar sobre què m’estava volent dir realment; a continuació van discutir què havia de respondre jo; i finalment van intentar analitzar la inabastable regió obscura del mapa de la cultura de la cultura que es descobria davant meu. Per què plorava, exactament, el Primer Hàmster?

Trigaria algun temps a aportar tota la llum necessària sobre la qüestió. De moment vaig optar per apartar-me de qualsevol celebració vanitosa –perquè al capdavall, i des del punt de vista d’algú a mercè de la pluja seca de la crisi del sistema, que el vell tingués paraules d’elogi era per sentir-se orgullós– i vaig assajar un somriure astut i cansat per subratllar que no m’interessava en absolut postular-me com a successor de res. Vaig explicar-li que si K em tractava amb alguna consideració era per respecte a les normes socials que ens obliguen a ser amable amb el nouvingut; que jo de competir només n’havia extret victòries amargues i tristes derrotes i, per reblar el clau, li vaig dir que ell era bon editor, que l’admirava des dels temps del Conglomerat, i que sempre havia envejat el catàleg que estaven construint K i ell. Al fons del pou dels meus ulls, un llac gelat d’indiferència.

Va excusar-se i va riure, avergonyit. Avergonyit, per què? Per haver plorat davant meu? Per haver dit alguna cosa inconvenient? Per haver parlat massa?

M’olorava que alguna veritat retorçada s’amagava darrere d’aquella confessió melodramàtica. Tot i que el decòrum m’hauria d’haver portat a donar-li copets a l’esquena perquè parés de plorar, amb els meus instints i contrainstints atrapats per l’esprit de l’escalier i pujabaixant l’escala infinita de Penrose, capficats a descobrir de quina obscura matèria estaven fetes aquelles llàgrimes que rodolaven Primer Hàmster avall, vaig comportar-me com un pusil·lànime mancat de recursos afectius i vaig decidir no tocar-lo i llepar la seva ferida només de paraula. Quina mandra tot.

Redeu, vaig dir-me mentre em redreçava sobre la cadira de llauna.

–Mira, et diré què penso, d’acord? Penso que tot això no serà mai teu. Sí, és veritat, camarada, no tornis a plorar. Però has de saber que tampoc serà meu, és clar. D’on surt aquest convenciment? Això no serà mai nostre perquè pertany a K. La nostra creativitat li pertany, la nostra il·lusió li pertany. L’ha comprada. Què et pensaves, que es jubilaria i amb un acte d’amor et faria entrega dels poders? No fotem. Ja sé què et passa, però. Jo ho he viscut abans i en tinc el cul pelat. Et penses que el teu sacrifici descomunal que va més enllà de qualsevol sou que puguis cobrar farà teva l’editorial i et donarà dret a una recompensa final. I et passes la vida esperant un acte d’humanitat, de gratitud, impropi d’un empresari. Un empresari que es jubila i li regala el negoci a un treballador? T’has deixat enganyar. Recorda aquest mantra: «L’editorial no és teva». Ni ho ha estat ni ho serà mai. No facis d’una editorial que no és teva l’eix central de la teva vida, creu-me, sé de què parlo. Una editorial és un estat dictatorial sense matisos: n’hi ha un que mana i uns altres que obeeixen, i punt. El mantra, el mantra! «L’editorial no és teva». Això és així.

–A tu et passava el mateix? Tu eres Editor Segon...

Una ombra que no era cap núvol va creuar-me la mirada. No volia parlar amb el Primer Hàmster ni del Conglomerat, ni dels alemanys, ni de pressupostos impossibles, ni de la pressió abjecta de les llistes de més venuts, ni de premis cuinats, ni de bestretes pornogràfiques, ni d’agents paràsites, ni de punyalades per l’esquena, ni de llepasoles, ni d’analfabets amb corbata, ni de... Vaig omplir-me els pulmons d’aire. Odiava fer el que estava a punt de fer, però ja començava a estar-ne tip. Donaria al Primer Hàmster allò que volia i llestos. La seva píndola d’autoestima.

–El que et vull dir, el que necessito dir-te, és que sense tu aquesta editorial se n’aniria a la merda instantàniament. Tens talent, camarada. Ja es veu, això. I també veig que t’hi deixes la pell, però recorda que el business aquest no és teu, que quan K rebutgi totes les teves idees i consells i propostes de cobertes i et faci sentir que ets un insecte, no t’has de deixar enfonsar, perquè qui s’enfonsa no ets tu sinó ell. Si l’amo et menysprea, ja s’ho farà, perquè...

–«L’editorial no és teva» –i va somriure.

–Bé! Juguen a això. Aquí, allà, tothom juga al mateix. Saben que com que t’estimes la feina i t’estimes els llibres donaràs més del que hauries de donar, i se n’aprofiten. No només K, pobre home... No dic que no fem la nostra feina, però jo passo de trencar-me la cara per un negoci que no em paga el que em mereixo i que a sobre no és el meu.

Mentida. I tant que me la trencava, i tant que me la trencaria. Vaig odiar-me un pèl a mi mateix. Vaig sentir les cadenes que dringaven alegres als meus turmells.

El Primer Hàmster es va animar i va acceptar tàcitament l’acord de parlar de qualsevol estupidesa per allunyar-nos sigil·losament de la seva confessió verinosa.

–Ludvik, hem de fer una editorial, tu i jo. La farem, oi? Pugem a dalt, li fem botifarra a K i fem la nostra –va exclamar.

–No ho faríem malament, no... –vaig murmurar, pensant que la teràpia ja havia durat massa.

–Encara no m’has dit –va preguntar-me llepant-se mocs i llàgrimes i redoblant el punt tontet d’afectació– per què et vas fer editor.

Vaig insistir, tot i que ell ho sabia millor que ningú, que jo ja no era editor de cap manera. Tanmateix, el que ell desitjava era respondre’s la pregunta a si mateix com si l’hi hagués formulat jo:

–Jo en soc per assolir la immortalitat –va dir, i un llampec èpic li va encendre el rostre i li va il·luminar per dintre els flocs de ros descolorit.

La immortalitat. Déu meu senyor: em prenia el pèl. Carn de psiquiàtric, vet-ho aquí. Heus-me aquí davant d’aquest ésser delirant, tan allunyat de la realitat, heus-me alçant discretament una cella davant l’infortuni que m’havia tocat viure, que començava a no ser un infortuni menor, però tampoc de cap manera era la pitjor de les malediccions. La immortalitat és un deliri d’escriptors, no pas d’editors. Em feia creus que el Primer Hàmster fes tants anys que estigués ficat en el negoci i no hagués assumit que la fantasia i l’esperança eren els seus pitjors enemics. Vaig comprendre, al mateix temps, com de cremat estava jo, tot el ressentiment podrit que arrossegava. En quin moment havia deixat de creure en aquestes merdes en què creia el Primer Hàmster? Quan vaig deixar de voler volar? En quin moment em vaig estimbar contra el terra? Se’m va acudir aleshores un lloc comú a l’altura de les circumstàncies, i vaig abraonar-me sobre la tassa buida del cafè per respondre-li que un dia havia volgut ser editor perquè tenia ànima de traficant de drogues, que tot el que tastava i em feia volar necessitava compartir-ho, que la farla no val res si et pintes tu solet les ratlles, que la literatura era un vàlium o un amic que et parla però que també sap callar i escoltar i deixar-te en pau, que la bona literatura esclata a dins i que no podia contemplar no parlar-ne i quedar-me el descobriment per a mi sol, i que la responsabilitat d’un editor és escollir el millor viatge per als seus clients. Un editor primer és un ionqui insaciable i després un dealer pacient. Li vaig respondre a continuació que de mi deien que era un entusiasta, però que això em dolia perquè era no entendre un borrall de què anava la cosa, perquè jo d’entusiasta no en tenia res, que jo era un ionqui insaciable i era un dealer pacient, un malalt que necessitava la malaltia per sobreviure, poca broma, poca broma que això de l’alegria no anava amb mi ni de conya. No hi havia immortalitat ni heroisme; només malaltia, bogeria, desfici i fracàs.

El Primer Hàmster se’m va quedar mirant en silenci.

–Saps què em passa? Que me l’estimo massa, el vell. Me l’estimo com a un pare.

I va tornar a plorar.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.