1 A MEG NEM ENGEDETT

Egy kortárs vámpír család humoros története

Írta

Owen Jones

A mű eredeti címe

The Disallowed

Fordította Beck Csaba Miklós

Copyright © by Owen Jones, 2021

Owen Jones joga ennek a műnek a szerzőjekénti azonosítására az Egyesült Királyság 1988. évi szerzői jogi törvény 77. és 78. szakaszaival összhangban lett megállapítva. A személyhez fűződő szerzői jogviszony érvényesítésre került.

Ebben a fikcióban a karakterek és az események, a szerző képzeletének szülötte, vagy teljes mértékbeni kitalációja.

Kiadja a

Megan Kiadó

https://meganthemisconception

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ezt a könyvet hálásan köszönöm barátaimnak Lord David Prossernek és Murray Bromleynek, akik többet segítettek 2013-ban rajtam és Thai családomon, mint valaha gondolnák.

Továbbá köszönet jár még szöveggel kapcsolatos javaslataiért S. J. Agboolának, aki jorubára fordította ezt a könyvet.

A karma mindenkinek természete szerint fizet vissza.

Lépj velem kapcsolatba:

http://twitter.com/lekwilliams

owen@behind-the-smile.org

http://owencerijones.com

Iratkozz fel hírlevelünkre, hogy Owen Jones könyveiről és írásáról, elsőkézből kapj értesüléseket, a következő oldalon leadott e-levelezési címed megadásával:

http://meganthemisconception.com

1 1. LEE ÚR HELYZETE

Lee úr, vagy vénember Lee ahogyan a helyiek ismerték, hetek óta furcsán érezte magát. Mivel a helyi közösség olyan kicsi és a külvilágtól elszigetelt volt, a környéken mindenki más is jól tudta ezt. Lee úr járt a helyi, amolyan régimódi doktornőnél, hogy tanácsot kérjen ezzel a fura érzésével kapcsolatban, aki azt állapította meg, hogy a testhőmérséklete kibillent az egyensúlyából, aminek az lehetett az oka, hogy valami kihatással volt a vérképére.

A helyi sámánnő, Lee úr nagynénje, igazából még mindig nem volt teljesen bizonyos a furcsa érzetének oka felől, de megígérte neki, hogy 24 órán belül megtudja azt, annak fejében, hogy hagy neki pár mintát vizsgálódásra és majd visszajön amikor hívatja. Ezzel a sámánnő egy mohacsomót és egy követ nyújtott át Lee úrnak.

Ő tudta mit tegyen velük, csinálta ezt már korábban is. Levizelte a mohát és miután mélyről felkrákogott egy adagot, a kőre köpte és tisztelettel visszaadta őket, vigyázva nehogy a nő kezéhez érjenek a minták, nehogy elszennyeződjenek. Ezután a sámánnő külön-külön becsomagolta a mintákat banánlevelekbe, hogy minél tovább megtartsák nedvességüket.

-Adj nekik egy napot, hogy lebomoljanak és kiszáradjanak. Aztán alaposan szemügyre veszem őket, hogy mi is a bajod.

-Köszönöm Da nénikém, úgy értem Da sámánasszony. Várni fogom a hívásodat és amint jön, azonnal visszajövök!

Da a háta mögé nyúlt és egy agyagpalackot vett le a polcról. Kihúzta a dugóját, két kortynyit húzott belőle, amiből a másodikat végig fújta vénember Leen. Miközben Da imát mormolt az isteneihez, Lee úr arra gondolt, hogy teljesen megfeledkezett ez a nő a “takarításról.” Utálta, ha bárki leköpi, főleg ha egy vénasszony, rothadó fogakkal.

-Ez az alkohol permet és az imádság rendben tart, míg gatyába nem szedünk rendesen! -bíztatta.

Da sámánnő felállt teljes lótusz üléséből és a gyógyító szentélyének döngölt föld padlójáról. Unokaöccse vállát átkarolva sétált ki vele, közben pedig egy cigarettát sodorgatott.

Ahogy kiértek, meggyújtotta a cigarettát és nagyot szívott belőle. Érezte ahogyan a füst megtelíti tüdejét.

-Hogy van a kedves feleséged és a gyerekek?

-Ó, ők jól vannak Da nénikém, bár egy kicsit aggódnak az egészségem felől. Egy ideje már gyengének érzem magam. Mint tudod, soha életemben nem voltam beteg.

-Á, mi Leek erősek vagyunk, nem is kicsit! Apád, a drága bátyám, még mindig egészséges volna, ha el nem viszi az influenza. Bivalyerős volt! Rá ütöttél, csak őt sosem lőtték meg. Szerintem az tette be nálad a kaput, az az amcsi golyó.

Lee úr ezt már hallotta pár százszor, de nem lehetett igaza ez ügyben, így csak bólintott. Adott nagynénjének egy ötven bátost és hazaindult a tanyájára, ami csak néhány száz méterre volt a falutól.

Máris jobban érezte magát, így könnyed lépésekkel iramodott neki, próbálva mutatni ezt másoknak is.

Vénember Lee teljesen megbízott ősi nénikéjében, Daban, mint mindenki más is a közösségben, ami egy kis falu volt, körülbelül ötszáz házzal és pár tucat környékbeli tanyával. Nagynénje akkor lett a falu sámánnője mikor ő maga még kisfiú volt. Nem volt több alig néhány embernél a faluban, akik még emlékeztek az előtte levő sámánra. A falunak sosem volt saját egyetemi végzettségű orvosdoktora.

Ez nem azt jelentette, hogy a falusiak nem juthattak orvoshoz, csak azt, hogy kevéshez és csak messze. A legközelebbi “helyi” orvos egy városkában volt, onnan hetvenöt kilométerre, oda pedig nem volt sem busz, sem vonat, sem taxi a hegyekből, ahol éltek, Thaiföld legfelső, észak-keleti sarkában. Emellett az orvos drága is volt és drága gyógyszereket írt fel, amiről mindenki azt feltételezte, hogy magas jutalékot kapnak utánuk. Pár faluval odébb volt egy klinika, ahol egy teljes munkaidős nővér és egy részmunkaidős vándororvos dolgozott, aki kéthetente egyszer rendelt a klinikán.

Lee úr úgy gondolta, ez valószínűleg jó lehet a gazdag városiaknak, de a maguk fajtájának nem sok hasznára van. Hogyan tudna egy tanyasi ember kivenni egy egész szabadnapot és felbérelni valakit, aki szintén kivenne egy szabadnapot csak azért, hogy elmenjenek kocsival egy városi orvoshoz? Még ha egyáltalán találna arra valakit kocsival, bár néhány öreg traktor volt tíz kilométeren belül.

Nem. Úgy gondolta az ő öreg nénikéje elég jó volt mindenkinek. Elég jó volt neki is. Emellett senkit sem engedett meghalni, akinek még nem jött el az ideje és egészen biztosan nem ölt meg senkit, erre mindenki megesküdött volna.

Mindenki.

Lee úr nagyon büszke volt nénikéjére és különben sem volt más választás kilométereken át, valamint egészen biztosan nem volt senki másnak annyi tapasztalata, mint neki, az ő.…? Nos, igazából senki sem tudta, hogy hány éves is volt, még ő maga sem, de ha kilencven nem volt, akkor egy sem.

Lee úr ezekkel a gondolatokkal elért tanyájának előkertjéhez. Megakarta beszélni a helyzetet feleségével, mert habár a külvilág számára úgy tűnt a családjának ő maga a feje, csakúgy, mint bármely másik családban, de ez csak a látszat volt. Igazából minden döntést a család hozott meg, mint egész. Vagy legalábbis a felnőttek.

Ez egy fontos napnak indult, mert a Lee család még sosem volt “válságban”. A két gyermeküknek pedig, akik nem is voltak már gyerekek, lehetett már szavuk ez ügyben. Történelem kezdett íródni és ezt Lee úr is nagyon jól tudta.

-Nya! -hívta kedvesen, feleségét becenevén, mivel az elsőszülött gyermekük, amikor még nem tudta kimondani, hogy “anya,” csak nyát mondott. -Nya itt vagy?!

-Igen, itt vagyok hátul!

Lee várt rá a házban néhány pillanatot, hogy bejöjjön a mosdóból, de fülledt és meleg volt odabent így vissza kiment az elülső udvarba és leült a méretes szalmatetős családi asztalhoz, ahol az egész család szokott étkezni és ülni amikor csak idejük engedte.

Lee asszony igazi neve Wan volt, bár a férje szeretetteljesen csak Nyának hívta mivel az idősebb gyermekük eleinte így hívta. Lee úrnál pedig ez kedves emlékként megragadt. Nem úgy, mint a gyerekeknél. Baan Noi falvából származtak mindketten. Az asszony családja csak ebből a faluból volt ismert, míg Lee úr családja két generációval korábban érkezett egy kínai kisvárosból, bár az sem volt tőlük messze.

Az asszony elég tipikus, arra a környékre jellemző vonásokkal rendelkezett. Annak idején nagyon csinos lány volt, de a lányoknak akkoriban nem sok lehetőségük volt és nem is ösztönözték őket, hogy törekedjenek valamerre is. Ez nem sokat változott húsz évvel később sem, lánya idejére. Lee asszony az iskola befejeztével már férjet keresett, így mikor Heng Lee megkérte a kezét és bemutatta szüleinek jegyajándékát a bankban, úgy gondolta lesz olyan jó ez a fogás, mint bármelyik másik helyi srác, aki számításba jöhetett. Sosem vágyott el barátai és családtagjai közül egy nagyobb városba, hogy bővítse a választékot.

A maga módján még bele is szeretett Heng Leebe, még ha rövid szerelmi életük lángja már régen ki is aludt. Most inkább társa volt a család szerkezetében, mint felesége, tekintettel közös megélhetésükre és két gyermekükre.

Wan sosem keresett magának szeretőt, habár házasságkötése előtt és után is szerették volna magukénak többen is. Meggyalázva érezte volna magát azokban a pillanatokban amikre most gyengédséggel gondolt vissza. Lee volt neki az első és az egyetlen, és most már bizonyosan az utolsó is. De ezt nem bánta.

Egyetlen álma volt látni és vigyázni az unokáira, akiket gyermekei idővel egészen biztosan akartak. Jóllehet, különösképpen a lánya ezt nem így gondolta. Nem akart belerohanni a házasságba, mint ő. Tudta jól, hogy lesznek utódai a gyermekeinek amint lehet, hiszen ez volt az egyetlen módja némi anyagi biztonságot teremteni maguknak öreg korukra, és hogy előbbre segítsék a család helyzetét.

Lee asszony törődött a család helyzetével és becsületével, de nem akart többet annál, mint amijük volt. Hosszú időn át megtanulta nélkülözve végezni el feladatait, már nem számítottak neki többé az anyagiak.

Volt már mobiltelefonja és egy tévéje is, de az adás nagyon gyenge volt, hogy mást ne mondjak. Ezzel nem volt mit tennie, csak várni, hogy a kormány feljavítsa a helyi lefedettséget, ami egyszer majd biztosan be fog következni. Nem akart autót, mivel nem akart menni sehova, emellett az utak sem voltak valami jók.

De nem csak ez volt az oka. Az ő korában és helyzetében lévők már olyan régóta gondolták úgy, hogy egy autó elérhetetlen, hogy már évtizedekkel ezelőtt lemondtak róla. Másszóval elégedett volt a biciklivel és a régi motorosbiciklivel, amikkel ki is merült a család közlekedési gépparkja.

Lee asszony már nem sóvárgott aranyért vagy csodálatos ruhákért, a két gyermek felnevelése egy tanyasi fizetésből, megannyi év alatt már kitörölte ezeket a fejéből. Mindezek ellenére Lee asszony boldog ember volt, aki szerette a családját és már beletörődött abba, hogy jelenlegi helyzetében maradjon, míg egy napon Buddha újra haza nem szólítja.

Lee úr elnézte feleségét ahogy közeledett. Valamit a maláji szoknyája alá tett, amit kívülről… Nos valami mintha nem simult volna a helyére, feltételezte Lee úr, de a világért sem tette volna ezt szóvá. Lee asszony az asztal szélére ült és maga mellé lendítette lábait. Úgy ült, mint egy sellő a kősziklán.

-Na, mit mond az a vén banya?

-Ugyan már, Nya. Nem olyan rossz ő! Jó, sosem jöttetek ki egymással, de van ez így, nem igaz? Sosem mond rólad egy rossz szót sem. Miért? Alig fél órája kérdezte, hogy jól vagy-e … és a gyerekek?

-Néha te is olyan bolond tudsz lenni Heng! Szépen beszél nekem és rólam amikor vannak körülöttünk, de mikor csak kettesben vagyunk úgy bánik velem, mint a kutyával. Mindig is úgy bánt. Utál engem, de fondorlatosabb annál mintsem, hogy te azt megláthasd. Tudja, hogy azonnal a pártomat fognád. Ti férfiak azt hiszitek sokat tapasztalt bölcsek vagytok, de azt sem látjátok, hogy az orrotok előtt mi történik.

-Mindenféle dologgal megannyiszor megvádolt már az évek alatt… minthogy nem tartom tisztán a házunkat, nem mosdatom a gyerekeket, sőt egyszer még azt is találta mondani, hogy olyan bűze van az ételemnek, mintha kecskebogyóval fűszerezném!

-Á, a felét sem tudod! De te sem hiszel nekem ugye?! A saját feleségednek! Persze. Mosolyogni tudsz csak rajta, de az elmúlt harminc év nekem egyeltalán nem volt olyan vicces, mondhatom! Akárhogy is, mit mondott?

-Semmi különöset, csak összefutottunk. A szokásos, tudod. Pössenteni egy kis mohára, kőre köpni aztán hadd fújjon le egy kis cefrével abból a vén fogatlan szájából. A hideg is kiráz, ha rágondolok. Azt mondta holnap üzen, amint megtudja az eredményt.

Hol vannak a gyerekek? Nem kéne itt lenniük ezen a családi megbeszélésen?

-Nem hiszem. Nemigazán. Végül is még nem tudunk semmi pontosat, ugye? Vagy neked van valami ötleted?

-Nincs, nemigazán. Azt hittem attól a kínai lánytól talán kapok egy masszázst… az tán segítene, ha megkérném, hogy legyen velem kíméletes. Észak-Thaiföldön szerezte a tudását, kicsit durva lehet, ugye?… legalábbis úgy hírlik. Tudod, pláne ahogy most vagyok. Talán használna egy kis finom átdörzsölés… mit gondolsz drágám?

-Igen, értem én mire gondolsz a finom átdörzsölésen. Ha így van, miért nem kéred meg a nagybátyádat? Minek egy fiatal lányt választani?

-Tudod miért! Nem szeretem, ha férfikéz tapogat. Mondtam ezt már neked korábban is, de legyen. Ha zavar, nem megyek masszőrhöz.

-Nézd, nem mondom, hogy nem mehetsz. Fenébe, nem tarthatlak vissza úgysem, ha menni akarsz hát mész. Viszont csakugyan, ahogy mondod, úgy hírlik kicsit durva és több kárt csinálhat, mint hasznot. Úgy gondolom bölcsebb volna hagyni, míg hallunk a nénéd felől, ennyi az egész.

-Igen, jó. Valószínűleg igazad van. De nem is mondtad merre vannak a gyerekek?

-Nemigazán tudom, azt hittem mostanra már itthon lesznek… Együtt mentek el valami születésnapi buliba vagy hova a hétvégén.

Leeéknek két gyermekük volt, egy fiú és egy lány, amiért szerencsésnek tudták magukat, mivel tíz éven át próbálkoztak mire megfogant a fiu k. Húsz és tizenhat évesek voltak mostanra, így Lee úr és neje már régen feladták, hogy legyen még további gyermekük is.

Rég felhagytak már a próbálkozással is.

Viszont jó, tisztelettudó és szófogadó gyerekek voltak, a szüleik büszkék voltak rájuk. Vagy legalábbis arra, amit tudtak róluk, hiszen ők is csak gyerekek voltak: kilencven százalék jóság, de csínytevésre sem voltak restek és titkos gondolatokat is dédelgettek, amikről tudták, hogy a szüleik nem helyeselnék őket.

Ifjú Lee, a fiú, Den, vagy kicsi Lee, épp csak húszéves lett, nem egész két éve került ki az iskolából. Neki, csakúgy mint húgának, boldog gyermekkora volt, de a tény, hogy apja nagyon nehéz életet tervezett neki, lassan kezdett valósággá válni. Nem mintha egész életében nem dolgozott volna iskola előtt és után is, de akkoriban mégis volt ideje focizni, pingpongozni és a lányokra az iskolai táncokon.

Ezek most mind, végükhöz értek, csakúgy, mint a kilátás a szexuális életre. Nem mintha bármikor is jutott volna belőle neki sok, amivel dicsekedhetett volna. Csak a ritka csókok és a még ritkább taperolások, de most nem volt semmije, lassan már két éve. Den bármikor lelépett volna egy városba, ha lett volna halvány fogalma róla, hogy mit is csináljon, ha majd odaért. Törekvés sem volt benne sokra, csak a gyakori szexre.

A hormonjai olyan csúnya mértékben játszottak vele, hogy a szemében még néhány kecske is kihívóan riszálta magát, ami vég nélkül aggasztotta.

Nem túl mélyen, érezte, meg kell nősülnie, ha rendszeresen nőhöz akar jutni.

A házasság, még ha ez abba is kerül, hogy gyermekei kell, hogy legyenek, kezdett határozottan vonzónak tűnni.

Lee kisasszony, vagy ahogy jobban ismerik Din, nagyon csinos tizenhat éves lány volt, aki a nyáron fejezte be az iskolát. Bátyjánál két évvel hamarabb, ami teljesen elfogadott volt a környéken. Nem azért, mert kevésbé volt okos, hanem mert a szülők és a lányok is, úgy gondolták, hogy minél korábban alapítanak családot, annál jobb. Férjet is könnyebb volt találniuk húsz éves kor alatt, mint pár évvel az után. Din szó nélkül elfogadta ezt a népi “bölcseletet”, édesanyja aggodalma ellenére.

Ő is dolgozott az iskola előtt és után is, egész életében. Valószínűleg keményebben is mint a bátyja, még ha ezt ő nem is lesz soha képes belátni, mivel a lányok gyakorlatilag rabszolgák voltak mindenhol a vidéken.

Akárhogy is Dinnek volt fantáziája. Romantikus összefonódásokról álmodott, amikben a szeretője Bangkokba repíti, ahol doktor lesz, ő maga pedig a barátnőivel fog vásárolni naphosszat. A hormonjai őt is nyugtalanították, de a helyi kultúra megtiltotta számára, hogy engedjen nekik, sőt még saját magának sem engedhetett. Az apja, bátyja, de még az anyja is valószínűleg elverte volna, ha csak annyin is kapná, hogy egy családon kívüli fiúra mosolyog.

Ezt is tudta, és el is fogadta minden szó nélkül.

Az volt a terve, hogy azonnal férjet keres. Egy terv, amiben édesanyja már korábban segítségét ajánlotta, mivel a Lee lányok tudták, hogy minél hamarabb véghez viszik ezt a tervet, annál jobb. Már csak a család bármekkora mértékű szégyenének elkerülése érdekében is.

Egyszóval a Lee család egy jellegzetes helyi család volt, és ezzel ki is voltak békülve. Életük a helyi szokásoknak megfelelően és a helyénvaló, alapos rend szabta mederben folyt. Még ha a két gyerek dédelgetett is álmokat a nagyvárosba való szökésről. Ennek csak annyi híja volt, hogy törekvéseik a hegyi nép évszázados neveléséből fakadt. Ez tartotta csak vissza őket és ez volt a kormány szerencséje is, máskülönben a fiatalok már régen eltűntek volna a vidékről Bangkokba, onnan pedig külföldre, mint Tajvan és Omán, ahol jobb volt a fizetés. Akárhogy is, a rideg főnemesi nyomás alól való szabadulás csábító volt.

Sok fiatal lány ugyan megtette az utat Bangkokba, némelyük talált is jó munkát, de sokuk a nagyobb városok szexiparában végezte, ahonnan csak néhányan jutottak át a határon, vagy Ázsián kívülre. Elég sok rémtörténet járta ahhoz, hogy elriasszák a fiatal lányokat ennek az útnak a megtételétől és dolgozzanak, mint Din és édesanyja.

Lee úr szerette az életét és még jobban a családját, bár ez az otthon határain kívülről nemigazán látszott. Nem akarta elveszíteni őket holmi betegség miatt, ami lehet, hogy még legény korában kezdett kialakulni benne.

Öreg Lee úr (még ha tudta is, hogy a faluban néhány taknyos kölyök csak öreg kecske Leenek hívja is) fiatal korában idealista volt. Iskolája után harcolni jelentkezett Észak-Vietnámba. Közvetlenül a laoszi határon éltek, szóval nem volt messze tőlük. Tudta, hogy az amerikaiak bombázzák Észak-Vietnámot és Laoszt, ki akarta venni a részét ennek a megállításában.

Csatlakozott a kommunista ügyhöz és Vietnámba ment katonai kiképzésre, ahol fogadták is amilyen hamar csak tudták. A kiképzésen sok hozzá hasonló fiú volt. Félkínaiak megelégelve, hogy idegen hatalmak avatkoznak honfitársaik jövőjébe. Nem fért a fejébe, hogy az amerikaiakat, akik több ezer kilométerre élnek onnan, mi a francot érdekli, hogy a világnak ezen a kis szegletén, ahol ő él, épp ki van hatalmon. Őt sosem érdekelte melyik elnököt választották.

Akárhogyan is, a sors akaratából soha nem volt esélye egyetlen éles lövést sem leadni, mivel a legelső napján, miközben a kiképzőtáborból a harctérre szállították, egy amerikai bomba repeszei komolyan megsebesítették. Elég csúnya és fájdalmas sebesülést kapott, de nem életveszélyeset. Ahhoz azonban mégis elég volt, hogy a kórház elhagyása után, katonai szolgálatra alkalmatlan minősítést kapjon és leszereljék. A legnagyobb repesz a bal combját érte, de néhány kicsi a hasát is megszórta, amiről most úgy gondolta talán ez lehet az oka ennek a rossz közérzetnek. Ezekből a hegekből indult a pletyka, hogy meglőtték.

Csúnya sántítással és elég végkielégítéssel tért haza ahhoz, hogy egy kis tanyát tudjon venni magának. De mivel a lába rossz volt, kecskenyájat tartott, azokat tenyésztette, eladásra. Visszatérése után, lába egy éven belül olyan jól lett, amilyen jó csak lehetett a sebesülése után. Feleségül vett egy csinos helyi lányt, akit korábbról már ismert, sőt egész életében rá vágyott. A lány is tanyasi háttérrel rendelkezett, így megalapították boldog, de csekély megélhetésüket.

Azóta Lee úr vasárnap kivételével a hét minden napján, a fennsíkra vitte legeltetni a nyáját, nyáron pedig gyakran töltötte az éjszakát valamelyik táborában, amit még a seregben tanult felverni. Mint örömteli időket idézte fel azokat a napokat, még ha akkoriban nem is hívta volna annak őket.

A hegyekben az emberen kívül már nem éltek ragadozók, mivel a tigriseket rég kiirtották a kínai gyógyszeripar számára. Lee úrnak ezzel kapcsolatban vegyes érzelmei voltak. Egyrészt tudta jól, hogy ez gyalázatos tett volt, másrészről viszont nem bánta, hogy nem kell minden éjjel megvédenie a kecskéit a tigrisek portyázásaitól. Amikor a betegsége kiütött rajta, alig egy hete, vagy még annyi sem, már majd harminc éve volt kecskepásztor, szóval úgy ismerte a hegyeket, mint más a helyi parkot.

Tudta melyik környéket kerülje, hogy a bányák és az amerikaiak által a hetvenes években ledobott sztrichnin csomagokat elkerülje, mint ahogyan azt is tudta melyik terület van már megtisztítva. Habár egy hónapja az utászok kihagytak egyet, amit az egyik kecskéje talált meg. A felrobbanó akna, égnek repített egy követ ami azonnal leszakította a kecske fejét. Igaz, a húsa nem veszett kárba és nem is szenvedett sokat.

Ahhoz túl messze volt a tanya, hogy hazavigye a tetemet, így Lee úr lakmározással töltött néhány kellemes napot a hegyekben, mialatt a családja betegre aggódta magát érte odahaza.

Lee úr egy elégedett ember volt, élvezte a munkáját és az életet a szabad ég alatt. Régen meg volt barátkozva a gondolattal, hogy sosem lesz gazdag és sosem lépi át újra az ország határát, feleségével pedig örültek, hogy van két szép gyermekük, akiket egyformán szerette és a legjobbat akarta számukra. Büszke volt rá, hogy már mindketten kijárták az iskolát, így már teljes munkaidőben tudtak munkálkodni a tanyán, ahol felesége fűszernövényeket és zöldségeket termesztett, három disznó és pár tucat tyúk társaságában.

Lee úr azon töprengett, hogy a megszaporodott kezekkel mennyivel tudná bővíteni a tanyát. Esetleg még egy tucat tyúkot, még néhány disznót és talán egy újabb tábla csemegekukoricát is tudnának gondozni.

Magához tért álmodozásából.

-Mi van, ha ez komoly Nya? Idáig nem is említettem, de a héten kétszer is elájultam, és még kétszer vagy háromszor álltam az ájulás szélén.

-Miért nem szóltál erről korábban?!

-Nos tudod, nem akartam, hogy aggódj, és különben sem tudtál volna mit csinálni vele, nem igaz?

-Nem. Én nem, de korábban elküldhettelek volna a nagynénédhez és talán megpróbálhattalak volna elküldeni egy orvoshoz is!

-Á, ismersz, Nya. Csak azt mondtam volna, hogy várjuk meg mit mond a nagynéném mielőtt kiadjuk azt a sok pénzt. Be kell ismerjem néha pokoli furcsa érzés fut át rajtam, egy kicsit félek is, hogy mit fog mondani a nénikém erről holnap.

-Igen, én is. Tényleg olyan rosszul érzed magad?

-Néha igen. Egyszerűen csak egyáltalán nincsen erőm. Régen együtt tudtam futni és ugrani a kecskékkel, de most már abban is elfáradok, ha csak nézem őket. Valami van velem, ebben biztos vagyok.

-Nézd apa, -így hívta férjét- a gyerekek már a kapuban vannak. Be akarod vonni őket a beszélgetésbe most?

-Nem, igazad van. Ne aggasszuk őket most ezzel, de szerintem nagynéném értem küld holnap délután, szóval mondd nekik, hogy családi tanács lesz teaidőben és legyenek ott!

-Szerintem most lefekszem, megint fáradtnak érzem magam. Nagynéném köpete kicsit felrázott, de már múlóban van. Mondd nekik, hogy jól vagyok, de kérd meg Dent, hogy holnap vigye ki ő a kecskéket helyettem jó? Nem kell messzire vinni őket, csak a folyópartra, hogy tudjanak enni egy kis vízparti füvet és igyanak… Egy vagy két napra nem bánják.

-Ha van tíz perced, légy szíves csinálnál nekem egyet a különleges teádból? Abból a gyömbéres, ánizsos meg a többisből… az fel kell, hogy dobjon kicsit… Ó, és pár tök, vagy napraforgó magot… megkérhetnéd Dint, hogy törje fel nekem őket.

-Kérsz egy tányér levest is? A kedvenced…

-Jó, igen. De ha alszok, csak tedd az asztalra és majd megeszem később, hidegen.

-Sziasztok gyerekek, ma korán megyek aludni, de ne aggódjatok, jól vagyok! Anyátok elmondja a részleteket. Azt hiszem valamiféle fertőzést kaptam. Jó éjt mindenik!

-Jó éjt apa! -mondták mindannyian. Nyugtalanul néztek először Lee úrra, aki épp visszavonult, aztán egymásra. Din különösen aggodalmasnak látszott.

Ahogy Lee úr ott feküdt a sötétben, csendben, az oldalai még jobban lüktettek, csakúgy mint az egyik fájó lyukas foga, ami éjjelente az ágyban mindig bajosabban viselte magát. De annyira ki volt merülve, hogy gyorsan elaludt, még mielőtt a teáját, a levesét és a magjait bevihették volna neki.

Odakint a félhomályban, a kis család Lee úr helyzetét tárgyalta halkan a nagy asztalnál, szinte suttogva. Annak ellenére, hogy senki sem hallotta volna őket még akkor sem, ha hangosan beszéltek volna.

-Apa meg fog halni? -kérdezte Din könnybe fojtott hangon édesanyját.

-Nem kedvesem, persze, hogy nem! -válaszolta, -Legalább is… nem hiszem.

1 2. A LEE CSALÁD DILEMMÁJA

Jellemző népszokás szerint odabent mindenki, a ház egyetlen szobájában aludt együtt. Anya és apa egy franciaágy méretű matracon, a gyerekek pedig külön-külön egy-egy matracon. Minden matracot, külön szúnyogháló védett. Pirkadatkor, mikor felkeltek, mindenki csendben osonva járt kelt, nehogy felébresszék Henget.

Tudták, hogy valami nincs rendjén, hiszen általában ő volt az első aki felkelt és kiment a házból, még a leghidegebb reggelen is. A szúnyoghálón keresztül nagy aggodalommal nézték halálsápadt arcát míg anyjuk ki nem zavarta őket a szobából.

-Din tégy meg nekem egy szívességet kedves! Egyáltalán nem tetszik ahogyan apád kinéz. Menj gyorsan zuhanyozz le, és szaladj kérdezd meg a nagynénit, hogy tud-e mondani már valamit, jó? Ügyes lány vagy! Tudom, hogy még korán vagyunk, ha nem lenne még kész, mondd neki, hogy kövessen el mindent a kedvenc unokaöccséért, mielőtt túl késő ne volna. Megteszed?

Din sírni kezdett és futott zuhanyozni.

-Ne haragudj édesem, nem akartalak így felzaklatni! -szólt a lánya után.

Mikor negyedórával később megérkezett nagy-nagynénije házához, az öreg sámánnő már ébren volt. Felöltözve, rizslevest evett a háza előtti nagy asztalnál.

-Jó reggelt Din, jó látni! Kérsz egy tányér levest? Nagyon finom!

Da szerette unokahúgait, közülük Dint különösen. Amikor viszont elmondta, hogy mi járatban van, nem tudta szó nélkül megállni, hogy az anyja egy effajta vizsgálat eredményével kapcsolatban, a huszonnégy órán belüli eredménnyel, túlontúl sokat kér.

-Az az anyád! Na, megnézzük mit tehetünk… Apád rosszul néz ki, ugye?

-Igen Da néni, hulla fehér volt, de nem gondoltuk róla, hogy meg volna halva… Anya épp megbökni készülte egy tűvel, hogy megnézze reagál-e valamit rá, de én ezt már nem vártam meg. Nem akarom, hogy apa meghaljon Da néni, mentse meg kérem!

-Minden tőlem telhetőt megfogok tenni, de Buddha hívásának senki a földön nem mondhat nemet. Megnézzük mit tehetünk, gyere velem!

Da bevezette a szentélyébe, meggyújtott egy gyertyát és becsukta maguk mögött az ajtót. Remélte, hogy Din mutat némi érdeklődést a “régi módszerek” iránt amíg még elég fiatal ahhoz, hogy betaníthassa, mert tudta, hogy egy nap szükség lesz egy örökösre. Feltéve, hogy ez a munka a Lee családban marad.

Rámutatott a földön, a vendégek gyékényszőnyegére, amire Din le is ült. Körbejárt a kunyhóban imádságok és ráolvasások mormolása közepette és még pár gyertyát gyújtott meg mielőtt leült volna ő is Dinnel szemben, aki az ölébe tett markait bámulta.

Da ránézett unokahúgára, némi reszketést érzett átfutni magán. Néhány másodpercre belenézett saját marokba formált kezeibe, majd újra felnézett Dinre.

-Azért jöttél, hogy valaki mással kapcsolatban kapj tanácsot. Kérlek, tedd fel a kérdésedet! -mondta Da azon a mély, mormoló hangon, amit sosem hallott senki más azon a kunyhón kívül.

Az átváltozás most is megriasztotta Dint, mint minden alkalommal amikor nagynénje transzba esett és átengedte testét más erőknek. Nem is annyira az arca változott meg nagynénjének, még ha kicsit meg is változott, hanem inkább az egész teste. Hasonlóan, mint ahogyan egy színész vagy egy imitátor meg tudja változtatni a jellemét a játszott karakternek megfelelően, de ez annál is több volt. Ez olyan volt, mintha Da lelkét kicserélték volna valaki máséra, ami nem csak a küllemét, de a hangját is megváltoztatta.

Din ránézett az öreg sámánra, aki már nem a nagynénje volt.

-Sámán, az apám nagyon beteg. Tudnunk kell, hogy mi a baja és mit tehetünk érte.

-Igen, az édesapád, akit apának hívtok.

A személy, a nénikéje, úgy hangzott, mint egy férfi. Rátette kezeit a csomagokra, amiket Heng hagyott ott az előző napon és becsukta nagynénje szemeit. Din számára úgy tűnt síri csend támadt, egy hosszú szünet. Olyan mély csend, hogy úgy írta volna le, hallhatná a hangyák lépteit a döngölt földön.

Din jó pár ilyen alkalmon volt már ezelőtt, még ha nem is ehhez hasonló komoly okból kifolyólag, mint most. Kérdezett már egyszer hasi tünetről, néhány évvel ezelőtt a mensiéről, legutóbb pedig arról, hogy férjhez menjen-e hamarosan. Nem félt ettől a helyzettől, csak a végeredménytől. De tudta, hogy nem tehet mást, mint ül, vár és figyel, amit izgalmasnak talált.

A sámán lassan kibontotta az első csomag tartalmát, a követ. Alaposan megvizsgálta, megszagolta és visszatette a banánlevélbe, majd azt a csomagot vette fel amelyikben a moha volt. Azt is megszagolta mielőtt letette a gyékényszőnyegre maga elé.

A sámán komolysággal nézett Dinre és egy pár perc elteltével megszólalt.

-Az, akiről beszélünk nagyon beteg. Tulajdonképpen amikor ezeket a mintákat itt hagyta nagyon közel állt a halálhoz, de még nem halt meg… Valamelyik belső szerve, pontosabban az amelyiknek a vér tisztítása a feladata, nagyon rossz állapotban van… Az amelyiket, azt hiszem úgy hívtok Thaiföldön, hogy vese. Mindkettő működése leállt és a mája is erősen hanyatlik.

-Ez azt jelenti, hogy a kaszás már a küszöbön áll. Erre pedig ismert gyógymód nincs.

A Sámánnő megint összerezzent és visszaváltozott öreg Da nénivé, aki pislogott néhányat és fészkelődött kicsit, mint mikor egy régi feszes ruhát vesz fel az ember, majd megdörzsölte szemeit.

-Ez nem volt jó hír ugye gyermekem? Tudod mikor átszellemülök, nem mindig hallok minden szót, de valamit azért értettem belőle és látom az arcodon, hogy ez lesújtóan érinti apádat.

-A lélek azt mondta, apád biztosan meg fog halni hamarosan, mivel nincs gyógyír beteg vesére és májra…

-Sajnálom Din, tudod jól, hogy én nagyon szeretem apádat… Figyelj, mondok valamit, az éveim során tanultam mást is az átszellemülésen kívül. Nézzük csak… Igen, a kő… Látod rajta hova köpött apád? Nyoma sincs! Ez azt jelenti nincsenek sók a köpetében. Semmi só, semmi ásványi anyag, semmi vitamin, semmi. Csak víz.

-Most a mohát -messziről megszagolta, aztán közelebb vitte az orrához -Ugyanaz. Szagold meg! -odatartotta Dinnek, hogy megszagolja de Din vonakodott tőle, hogy apja vizeletét szaglássza.

-Szagold csak meg, nem harap! -mondta neki Da.

Din úgy tett ahogy parancsolta.

-Nincs szaga, csak a mohát érezni.

-Pontosan! A férfi vizeletnek, ha becsomagolva tartod olyan szaga van, mint a macskahúgynak, de apádé nem olyan. Következésképpen nincs benne tápanyag, ami megrohadna. Ebből kifolyólag apád vére is csak víz.

-Nem húzhatod sokáig vízzel az ereidben vér helyett, nem igaz? Ésszerű, ugye. A véred szállítja az összes tápanyagot végig a testben, de apádnak nincs belőle. Ezért olyan gyenge folyton.

-Most siess haza nézd meg, hogy nem vagyunk-e még elkésve, és ha még velünk van, pattanj a robogótokra és gyere értem. Indulj, siess!

Din csakúgy repült ki az ajtón és szaladt hazáig.

Mialatt Din oda volt, hogy megnézze apját, Da felkészült az útra. A szíve mélyén tudta, hogy az ő Hengje még nem halt meg, vagy legalábbis még nem teljesen. Összeválogatott néhány füvet és egy táskába tette őket, megmosta arcát és lekötötte a haját egy fejkendővel a ráváró motorozás menetszele ellen, aztán kiment, várta unokahúgát.

Néhány percre rá, Din meg is érkezett, hatalmas porfelhővel a háta mögött.

-Gyorsan nénikém, anya azt mondta, jöjjön gyorsan mert már haldoklik.

Da felült a robogóra féloldalasan úgy, hogy mindkét lába egy oldalon volt, ahogy az öreg hölgy elhelyezkedett, nekiiramodtak. Din hosszú haja fájdalmasan korbácsolta az öreg arc ráncait, Da egész úton azok elől próbált kitérni. Ahogy megérkeztek, Da lepattant a gépről. Öreg korához képest fürge volt, de nemigazán ismerte a járást a háznál.

-Köszönjük, hogy azonnal jött Da nagynéni! Fent van a hálószobában.

-Igen, gondoltam, hogy ágyban lesz, nem a szeretett kecskéivel.

Felemelte a fekhely szúnyoghálóját és leült a fa padlóra, a feje mellé. Először a bőrét vette szemügyre, aztán a haját és ajkait, végül felnyitotta a szemeit és beléjük nézett.

-Hmm, hát így… mutasd meg a talpait.

Wan sietett kitakarni férje lábait, aztán Da áthajolt, hogy megszorítsa és közelebbről szemügyre vegye.

-Hmm, ezelőtt sosem láttam ilyen komoly tápanyaghiányos vérű esetet. Megengeded, hogy picit rendelkezzek a gyerekkel, hogy mit is csináljanak? Jó. Hamarosan visszajövök. Támaszd alá a fejét néhány párnával, én meg beküldöm Dint, hogy segítsen neked. Dent kiviszem, ott kell segítenie!

-Igen nagynéni, persze! Bármit, csak segíthessek drága Hengemen.

-Rendben, akkor lássuk mit tudunk tenni. -ezzel felállt és lement a földszintre.

-Din, menj és segíts anyádnak, Den, te gyere velem. Mindenkinek gyorsnak és pontosnak kell lennie!

Din gyorsan követte utasítását, Den pedig megkérdezte, mit tud segíteni.

-Menj és hozd ide a legerősebb kakasotokat! Gyorsan gyerek!

Amikor Den visszajött a jószággal a hóna alatt, Da átvette.

-Most kösd a legerősebb bakkecskéteket egy cölöphöz olyan szorosan, hogy meg se tudjon moccanni, hogy ülve-e vagy állva az nekem mindegy!

Miközben Den elrohant, Da az asztal szélére támaszkodva elnyisszantotta a kakas torkát, és egy tálba engedte a vérét. Élettelen testét belenyomta az asztalon heverő zöldségeskosárba, majd felsietett az emeletre.

-Din, -mondta, mikor felért, -van valamennyi kecsketejetek vagy más tejetek a hűtőben? Ha nincs, végy egy köcsögöt és fejj egy kis frisset légy szíves!

Nem kellett mondani neki, hogy siessen, már ott sem volt.

-Na Wan, ébren van?

-Nemigazán nagynéni, úgy félig meddig.

-Rendben. Fogd be az orrát, én pedig leöntöm a torkán ezt a vért!

A hüvelyk és középsőujjaival megfogta zárt állkapcsát, hogy kinyissa, hátranyomta a fejét és néhány nyelésnyi vért öntött a torkára. Abból, ahogyan Heng beglugyogta mint egy benzines kocsi, amibe gázolajat töltöttek, arra tippelt, hogy körülbelül a fele jó helyre is ment.

Heng résnyire nyitotta szemét.

-Ti két vén boszorkák mit csináltok velem? -suttogta- Ez szörnyű volt!

-Ó, azt mindjárt gondoltam, -mondta Da miközben öntött még a garatára- túl erős, hozzá kell, hogy szokjon még.

-Friss tej Virágtól, a legjobb kecskénktől, még meleg! -jött be Din.

Da átvette, bekeverte felesben a maradék vérrel és leöntötte Heng torkán, mint az előzőt. Az eredmény ugyanaz volt, de egy kicsit több ellenállással.

-Láttad ezt?! -kiáltott fel Da, -máris erősödik! Heng ellenkezni próbál velünk, ellenáll. Talán még nincs teljesen veszve!

-Rendben! Wan, folytasd a tejjel, de hagyd meg annak a felét, ami most van! Mindjárt visszajövök.

Lement és Dent hívta.

-Készen áll már az a kecske?

-Igen nagynéni, amott van.

-Jó. Gyere velem!

Da borotvaéles bicskájával ejtett egy metszést a kecske nyakán, és lecsapolt néhány decinyi vért.

-Láttad hogyan csináltam legény? Jól jegyezd meg, mert úgy hiszem, mostantól minden nap csinálnod kell majd!

Mindketten felmentek az emeletre, ahol meglepetésükre Heng a feleségével és a lányával beszélgetett, mint egy kórházi beteg az érzéstelenítés után. Mámorosan, gyengén és lassan, de összefüggően.

Da összekeverte a kecske vérét felesben a maradék tejjel, de most a tiszta vért adta neki, hogy próbálja meginni egyedül.

-Ó, nénikém, ez undorító! Ó, a francba…

-Próbáld meg akkor ezt, -mondta Da, és átnyújtott neki egy pohár rózsaszínű folyadékot.

-Igen… ez nagyon finom… Mi ez? Máris érzem, hogy jót tesz!

Heng mohón lehúzta az egész pohárral.

-Ez, ö, ez egy tejturmix füvekkel… Jó ugye?

-Igen nénikém, nagyon jó… nagyon felfrissít! Van még ebből?

Wan az öreg sámánnőre nézett, aki bólintott. Wan öntött még egy pohárral és segített a férjének meginni.

-Ó, úgy örülök Heng, -mondta Da, -azt hiszem ebben a tejturmixban megtaláltuk a megoldást a helyzetedre, habár biztos vagyok benne, hogy egy picit még finomíthatunk majd rajta. Esetleg találhatunk más hozzávalókat, hogy időnként megváltoztassuk az ízét, tudod, hogy ne legyen olyan unalmas.

-Igen néném. Tudtam, hogy te eredményre jutsz!

-A családomért bármit! Örülök, hogy segíthettem, -válaszolta egy óriási, őszinte, ritka és bensőséges mosollyal az arcán.

Összekeverte a maradék vért a tejjel, majd némi füvekkel, körülbelül jó fél liter tejturmix lett így, majd megszólalt.

-Heng, szerintem most pihenned kellene! Nézd, itt van még tejturmix későbbre. Most odalent megmutatom a családnak, hogy hogyan készítsék el neked. Rendben? Pihenj! Hívj, ha szükséged van rám! Most megyek, gyógyulj meg mihamarabb!

Ahogy mindannyian kényelembe helyezkedtek a kerti asztalnál, Wan friss gyümölcsöket és hideg vizet adott mindenkinek frissítőül, Da pedig levezetett egy családi tanácskozást.

-Mint ahogyan azt korábban is mondtam, még sosem láttam ilyen komoly esetet, mint ez, de úgy látszik a tapasztalataim és a Szellem útmutatásai elvezettek a helyes megoldáshoz.

-Viszont ezidáig csak az úgynevezett “vészhelyzeti erőforrásokat” mozgósítottuk. Nézzünk szembe a tényekkel, Hengnek csak olyan állatok véréből adtunk, amik nem esznek emberi ételeket, vagyis még mindig híján van néhány létfontosságú tápanyagnak.

-Amit igazából tennünk kéne, az az, hogy olyan állatok véréből adjunk neki folyamatosan, amik azt eszik, amit az ember. Minél közelebb jutunk ehhez, annál jobb lesz Hengnek.

-Na mármost. Ugye tudjuk, hogy nem mindenki eszi azt minden nap, amit a szervezete megkíván, szóval gondolhatjuk, hogy Hengnek sem fog hiányozni ez minden nap. De ha csak baromfi vért adunk neki, sokban szenved majd hiányt, és csak az a “baromfi” része fog tovább erősödni, és átvészelni ezeket a napokat.

-Ugyanez van a kecskevérrel is. Ha csak azt issza, mivel füvön nem tud sokáig élni az ember, nem lesz elég.

-Szóval mit mondasz, Da néni? -kérdezte Den, -Találnunk kell neki majom vért?

-Nos, ez már inkább arra hajaz, amiről beszélek, igen Den. De a majmok sem eszik ugyanazt, mint mi, ugyebár.

Hagyott egy kis időt, hogy felfogják azt, amit mond. Először Din értette meg.

-Úgy érted nénikénk, hogy apának rendszeres emberi vérre van szüksége?

-Igen Din, ez lenne a legkönnyebb út és hosszútávon talán az egyetlen. Ha nem találtok rendszeres emberi vérforrást, akkor sok különböző állatból kell nagy mennyiségű vért összegyűjtenetek ahhoz, hogy kiadja az emberi étrendet. Például a disznók sok olyat esznek mint mi, de alig esznek gyümölcsöt és sertéshúst. Szerintem tarthatnátok néhány sertést csak Hengnek, amiket olyan ételekkel etetnétek, amik minél használhatóbbá teszik a vérüket. Más állatokéval keverve jó is lenne, de megint csak hangsúlyoznám, hogy ez nagyon sok munkával jár. Tudnátok csinálni tyúk, kecske, sertés, kutya és macskavér keverékeket és tarthatnátok őket a hűtőszekrényben, de tudtommal ilyet még senki sem csinált ezelőtt… az eredmények legjobb esetben is kiszámíthatatlanok.

-A megoldás olyan egyszerű, mint az egyszer egy, és pedig nem más, mint az emberi vér.

-Megnéztük apátok mintáit már legalább hét órával korábban a kelleténél, és a bizonyíték már akkor egyértelmű volt. Mégpedig az, hogy apátoknak nincs vére. Egy csepp sincs!

-Megmutatom. -Da elővette válltáskájából a banánlevélbe csomagolt mohát.

-Ez apátok vizeletmintája. Nézzétek! -meggyújtotta. -Kicsit pattog a tűz a nedvességtartalom miatt, de nézzétek! A lángnak nincs színe, tehát nincs benne vitamin, nincs benne só, nincs semmi a vérében, csak víz. Az folyik az ereiben, még ha vörös is.

-Kicsit később ejthetünk rajta egy apró sebet és meggyőződhettek róla ti magatok is, ha akartok. Ha igazi vére lenne, a moha mostanra már megszáradt volna és égés közben színe lenne a lángnak.

-Ugyanez van a kőnél is, nézzétek! Heng ideköpött, de nem körvonalazódik a só. Semmi! Megint csak víz. Apátokban nincs vér. Egy csepp sincs.

-Az rossz sámán nagynéni? -kérdezte Den.

-Rossz?! Hogy rossz-e?! Gyerek, egy ember nem élhet vér nélkül! Nagyon szeretlek téged Den, de néha nagyon hülye tudsz lenni. Szerintem csak a szexen jár az eszed, mint minden fiúnak a te korodban. És ezt csak “nagynéni” mondja a szentélyen kívül…

-Édesapátok vámpírrá változott… harapott meg bárkit mostanában?

-Nem nénikénk, de a kecskéket megharaphatta, arról nem tudhatunk, -válaszolta Den.

-Ó, ez nagyon komoly, nagyon is komoly! Hallottam már olyan esetekről, mint ez, de sosem találkoztam még vele, soha a… nos, a hosszú tapasztalataim során, még sosem.

-Tyű, -mondta Den, -apa Pee Pobbá, egy vámpírrá változott?! Alig várom már, hogy elmondhassam a barátaimnak! Heng – Pee Pob! Állati!

-Hamarosan meg fog halni? -kérdezte Din.

-Megpróbáljuk menteni, Din. Mindent megteszünk, amit csak tudunk, de ez azzal kezdődik, hogy nem mondhatjuk el senkinek! Den! Felfogtad!? Senki sem tudhatja meg, senki a világon! Hülye gyerek.

-Wan biztos vagy benne, hogy ez a gyerek tényleg egy Lee? -vetette oda vádló pillantással Wannak, aki erre olyan tiszteletlen és morcos pillantással nézett az öreg nőre, aki épp csak megmentette haldokló férje életét, amilyennel csak tudott.

-Hát így állunk! Ez a véleményed! Végsősoron ez a ti döntésetek. Mind a négyeteké, mivel nektek kell biztosítani Hengnek a “gyógyszerét”. Ezen fog élni élete végéig, erre az állapotra nincs gyógyulás.

Da hátrahuppanva nekidőlt az egyik tartóoszlopnak és jelentőségteljesen becsukta a szemét, mintha, munkájával végezve egy könyvet csukott volna be. A család a nagynénire nézett, aztán egymásra. Azon tűnődtek, vajon ebből hogyan fognak kilábalni.

Míg Da nagynéni látszólag transzban volt, vagy aludt, hármójuk azon vitatkozott, hogyan is tovább.

-Nos, -mondta Wan, -a helyiektől nem sok vért tudunk szerezni, ugyebár. Legtöbbjük egy falat szárazkenyeret sem adna, nem még, hogy jó fél liternyi vért. Megfizetni pedig nem tudjuk.

-Kaphatnánk el turistákat! A vérüket palackokba csapolva tarthatnánk a hűtőben… -mondta Den.

-Idefent nem járnak turisták, ha még nem tűnt volna fel Den. -felelte anyja ciccentve.

-Megpróbálhatnánk a különböző állatok vérkeverékeit és havonta mindannyian adhatnánk fejenként, úgy bő fél liter vért. -vágta közbe Din.

-Hm. Nem tudom, hogy egy ember mennyi vért adhat egy évben, de több mint hat liter nekem gyanúsan soknak tűnik. Minden esetre szép gondolat kedves.

-Néha talán a család távolabbi tagjai is adnának egy kis vért, apátokat eléggé szeretik a környéken…

-Felajánlhatnánk, hogy megvesszük minden halott vérét! -ajánlotta Den.

-Valahogy ki is kell venni a vért a testből mielőtt meghal édes, máskülönben a szív megáll és nem lesz, ami kipumpálja.

-Felköthetnénk őket a lábuknál fogva és tennénk egy csapot a nyakukra… vagy a szívükbe… vagy mindkét helyre!

-Értem. Szóval amikor elmegy egy kedves öreg mama, körülötte mindenki éppen siratja, teszerinted akkor gyorsan siessünk oda mielőtt kihülne és kérdezzük meg, hogy felköthetnénk-e hamar kiengedni a vérét a vödrünkbe, csakhogy apánk tudjon majd mit iszogatni később, ugye?

Szerinted ez mennyire menne simán?

-Mondhatnánk nekik, hogy valamennyi vért már korábban…

-Még csak ne is gondolj ilyen hülyeségekre, te barom!

-Mi lenne, ha a babák… Vagy nem? -folytatta Den, de miután az összes eddigi ötlete kudarcba fulladt, inkább csendben maradt.

-Összefoglalva tehát, először is gyűjtsünk össze vért a családból, másodszor pedig gyűjtsünk vért az állatoktól. Azoktól is amelyikről nem tudjuk biztosan, hogy fog-e működni.

-Még valami?

-Tudnánk még… nem, azt talán nem… -mondta Den.

-Gyerünk, bökd ki, ha baromság, ha nem, -mondta az anyja -reménytelenek vagyunk és minden lehetőséget fontolóra kell vennünk.

-Lehetnék mohamedán… akkor lehetne négy feleségem, az még négy vérforrás… ha mondjuk lenne nekik fejenként négy gyerekük is, az még tizenhat! Aztán…

-Igen, persze Den, köszönjük! Hogy maradtam volna inkább csendben… Legközelebb azzal jössz majd, hogy a húgodat állítsuk ki a sarokra és egy liter vérbe kerüljön nála egy menet!

Din nagyon elpirult még csak a gondolatától is, és meg volt rökönyödve, hogy anyja ilyet mondott, viszont Dennek tetszett az ötlet, míg Wan oldalba nem rúgta.

-Ahogy látom van még két bökkenő, amit figyelmen kívül hagytunk. -mondta Din, -Da néni azt is mondta, hogy apának jóvá kell hagynia ezt az egészet, hiszen neki kell majd ezeket mind meginnia, a másik, hogy holnapra is kéne valami neki.

-Holnapra vehetünk kecskevért tejturmixnak, mivel apátok úgy tűnik jobban szereti, mint a kakasét, de igazad van. Valami biztos forrást kell találnunk minél hamarabb. Erről később megkérdezhetjük a nagynénikénket. Apátok meg, nos, amíg fel nem erősödik annyira, hogy meg tudja ezt mondani, azt eszik, amit adunk neki, annak is örüljön. De biztos vagyok benne, hogy örülni fog annak, hogy gondoltatok rá.

Mikor már mindenki visszatért saját gondolataihoz és elcsendesedtek, rá néhány percre “felébredt” Da.

-Sikerült találnotok valami megoldást, vagy soroljak én párat?

-Nem nénikénk, nem sikerült. -ismerte be Wan, -Dennek volt néhány képzavara, de nem voltak használhatók. Sajnos maradtunk ugyanazoknál a javaslatoknál, amiket néhány órája mondtál.

-Igen, gondoltam, hogy ezt fogod mondani, de őszintén szólva ez egyáltalán nem könnyű megoldásra váró feladat. Magam is körvonalaztam a dolgokat elmélyüléseimben, de máris későre jár és el is fáradtam, szóval valamelyikőtök hazavinne? Aztán mindannyian alszunk rá egyet.

Megvárták míg Den visszaért, aztán ettek pár falatot, ellátták az állatokat és lezuhanyoztak. A nap utolsó pillanatait együtt töltötték, mielőtt korán feküdni mentek volna. Egy ilyen nap után ki voltak merülve. Igazából viszont, ennek az állt a hátterében, hogy egyikőjük sem akart felmenni egyedül, és pláne nem először egy vámpírhoz odafenn, így inkább egyszerre vonultak fel.

Wan egyáltalán nem akart Henggel aludni, de úgy érezte kötelessége, így mint legidősebb, megkezdte a sort felfelé gyertyával a kezében, a reszkető gyerekekkel a háta mögött.

Megálltak a hitvesi ágynál és figyeltek. Heng nyílegyenesen ült az ágyban, sápadt bőre és korall színű szemei világítottak a sötétben.

-Jó estét család! -szólt mély, karcos hangon.

Mindhárman a helyükre feküdtek, de egyikük sem tudta levenni a szemét Hengről, aki nem mozdult, csak bámult maga elé.

1 3. PEE POB HENG

Egyszer csak hirtelen elaludtak a kimerültségtől. Reggel, amikor felébredtek Henget takarók borították és egy párnával a fején aludt.

Mindenki felkelt és olyan gyorsan suhantak el Heng ágya mellett amilyen gyorsan csak tudtak, majd lementek a földszintre.

-A mindenit anya, láttad apát az este!? -kérdezte Den. -A szemei és a bőre, szinte bevilágították a szobát, de inkább a szemei, ugye? Régen feketék voltak fehéren, mint a miénk, most meg vörösek a rózsaszínen… Biztosan attól a sok vértől. Gondolom.

-Nem tudom kedves, de gondolom igazad van. Jobb, ha csapolsz még egy kis vért és viszed a húgodat is, hogy fejjen. Emlékszel, nagynénéd hogyan csapolta le a vért?

-Igen anya. Most egy másik bakkecskétől vegyek, hogy a tegnapi fel tudjon épülni, ugye?

-Igen, jó ötlet Den! Minden nap másik bakkecskétől csapolj vért, Din pedig szokás szerint fejjen! Most egy kis ideig apátoknak adjuk az összes tejet, rendben? Nagyobb szüksége van rá, mint nekünk és nem akarjuk, hogy megéhezzen az éjszaka kellős közepén, ugye?

-Nem anya, azt biztosan nem! Alig bírtam elaludni az éjjel. Halálra voltam rémülve, hogy apa felkel és elkezd járkálni valami, vagy valaki harapnivaló után kutatva.

-Ilyenek miatt most ne aggódj Den! Én közelebb fekszem hozzá, mint te, szóval előbb engem fog elkapni. De ha látsz egy kiszívott, vér nélküli testet az ágyában, akkor gyorsan lécelj le! És akkor is, ha esetleg az egyik hajnalban arra ébrednél, hogy négy vörös szem mered rád a szúnyoghálónk mögül.

-Arra mérget vehetsz anya! Máris megyek azért a vérért. Hol van Din?

-Nem tudom, talán már kint is van. Eredj csak a dolgodra, majd én elmegyek Da nénikéhez motorral. Azt hiszem még mindig szükségünk van a segítségére apádnál. Mielőtt felmennétek a húgoddal megnézni, hogy hogy van, mindenképpen várjatok meg, jó?

-Rendben anya, nem kell kétszer mondanod! De mit csináljunk, ha ő jön le?

-Nem hiszem, hogy le fog… mélyen aludt amikor felkeltem, de úgysem leszek sokáig. Ha mégis lejönne, egy biztos, mégpedig, hogy ne engedd jó reggelt puszit adni!

Wan tíz perc múlva visszaért Daval, aki már az asztalánál várta a Heng ház szükséglátogatóját, valamelyikük személyében. Amikor visszaértek, Heng még nem volt lent, Din viszont már megfejt és Den is majdnem készen volt a reggeli teendőivel.

-Rendben. -mondta Da, -mostanra fél-fél kecsketejet és vért javaslok egy teáskanál bazsalikommal, fél korianderrel és egy csipetnyivel ebből. Jól keverd össze, és kész is. Adj neki fél litert reggel és ugyanannyit este. Ennyinek elégnek kell most lennie. Á, és sose adjatok neki fokhagymát, az nagyon rossz a vámpíroknak! Na menjünk fel, nézzük meg hogy van most.

-Da néni, mielőtt felmennénk meg kell, hogy mondjam, az éjszaka nagy részét mereven az ágyában ülve töltötte, sápadt bőrével, rózsaszínű szemeivel és vörös pupilláival pedig úgy világított, mint egy jelzőfény. Jaj, és mikor hozzánk beszélt! Ó, Istenem! Még sosem hallottam olyasmit. Azt mondta „Jó estét család!”, olyan szörnyű mély hangon… nagyon ijesztő volt!

-Ezzel most ne törődjünk… menjünk és nézzük meg!

Felmentek az emeletre a tejturmixos palackkal kezükben és bementek a szobába. Az összes redőny le volt engedve, szóval koromsötét volt odabent. Wan vissza kiment, hogy hozzon egy gyertyát a tartójából. Meggyújtotta a gyújtóval, ami egy madzagon lógott a tartó mellett és visszament a szobába, hogy csatlakozzon Dahoz, aki addigra már közelebb merészkedett az ágyhoz, ahol Heng aludt.

A gyertyafény semmi újat nem világított meg, így a nők felhajtották a szúnyoghálót és az ágy két oldalára ültek. Wan hátra húzta a takarót, és íme ott feküdt a hátán, meztelenül, karjait szélesre tárva, mint Jézus a kereszten, nyitott szemekkel. Két mélyvörös kör, rózsaszínű mandulákban ültek a kifejezéstelen arcon. Ajkai, mint két kis félkör.

Wan kérdően nézett Dara, aki a betegét vizsgálta. Tenyere hátát Heng homlokára téve ellenőrizte a testhőmérsékletét, amin nem volt meglepődve mikor megérezte, hogy szobahőmérsékletű.

-Hogy vagy ma Heng? -kérdezte felesége.

-Éhes… nem szomjas, -dörögte, mint ahogyan a sziklák gördülnek alá a hegyoldalban.

-Rendben kedvesem, akkor ülj fel! Van még finom tejturmixunk.

Elrendezték Henget, felrázták a párnáit a háta mögött, segítettek neki felülni és betakarták.

-Idd meg ezt kedvesem! -szólt Wan, -Ez ízlett a legjobban tegnap.

Da egy pohárba öntött belőle és egy szívószállal adta neki. Heng megivott két pohárral a rózsaszínű italból zöld fűszerhabbal a tetején, ami után felpezsdülni látszott. Kihúzta magát és körülnézett, mintha most tenné ezt először, ébredés után.

-Ezt szereted, ugye Heng? -kérdezte Da. -Látom rajtad, hogy sokkal élettel telibb vagy mint mikor bejöttünk. Szerinted ma már le fogsz tudni jönni az emeletről? Egy kis napfény lehet, hogy jót tenne… kicsit sápadtnak tűnsz… nincs megszokva neked, hogy idebent vagy, ugye?

Heng úgy nézett rá, mint aki idegen nyelven beszél hozzá, aztán a feleségére nézett.

-Ki szeretnél menni a mosdóba Heng? Egy ideje nem voltál már, jól érzed magad odalent? Ki szeretnél menni most a mosdóba, vagy hozzak inkább fel neked egy vödröt?

-Igen, jó ötlet! Leakarok menni a mosdóba, de előbb kérek még tejturmixot.

Mivel egyikőjük sem tudta, hogy mennyit is kéne innia belőle, adtak neki amennyit kért, így Heng egy egész litert megivott.

Da hátradőlt és figyelte, míg Wan segített neki felöltözni. Ahogy a tejturmix kezdett hatni, Heng egyre aktívabb lett.

-Akkor gyerünk kedvesem, öltözz fel és irány lefelé!

A nők kétoldalról karon fogták és talpra segítették a reszkető testű férfit. Olyan volt, mint egy bicikli hatalmas nyolcassal a kerekében. Ahogy kiléptek volna a szobából, Heng megtorpant egy kicsit a vakító fénytől, de ki ne tette volna másfél napi sötét szoba után. Den és Din figyelte ahogyan apjuk jön le a lépcsőn. Felesége és nagynénje úgy támogatták lefelé, mint egy részeget.

El voltak szörnyülködve, hogy mennyire másnak tűnt és mennyire gyenge volt. Heng mindig is vékony volt, de most kísértetiesnek tűnt hófehér bőrrel és két vörös mandulával a szeme helyén. Mikor az asztalhoz ült, hogy kicsit kifújja magát, odébb húzódtak.

-Den, megvan még a régi napszemüveged? Szerintem apádnak szüksége lesz rá a mai napon, mert a szemei kicsit érzékenyek.

-Wan, ki tudod kísérni Henget a mosdóba egyedül, vagy segítsen Den? -kérdezte Da.

-Nem kell, azt hiszem menni fog.

Kikísérte. Heng a másik, szabad kezét szemellenzőnek használta a fényben. Amikor negyedórával később visszavezették az asztalhoz, kimerültnek látszott az úttól.

-Din, légy szíves ugorj fel az emeletre és hozz egy plédet meg egy párnát, jó?! Apád ma idelent pihen le, hogy kapjon egy kis friss levegőt és napfényt. Életében nem volt ennyit odabent, nincs hozzászokva a szervezete, csak nézz rá…

Mindeközben Heng figyelte, hogy ki mit beszél, de nem úgy tűnt, mint aki érti is, amit mondanak. Kényelembe helyezték az ágyneműben, Den pedig nekiadta koromfekete foncsorozott napszemüvegét, ami volt már vagy tíz éve is, mikor divatban volt, de nagyon büszke volt rá.

Végül Heng úgy nézett ki szemüvegében és fehér plédbe csavarva, mint egy fura madár.

-Nos gyerekek, azt hiszem jobb lesz, ha mentek és raktok még össze egy kis tejturmixot apátoknak. Nagyon éhesnek tűnik ma, ami jó jel. Annak a jele, hogy jól jártunk el.

-Sokkal jobban érzed ma magadat, ugye apa?

Mindannyian várták, hogy mit reagál erre Heng, ő pedig bólintott. Teljesen úgy nézett ki, mint egy bagoly. Den és Din, gyorsan odébb mentek kuncogva. Nehezen tudták azonosítani az asztalnál ülő élőlényt azzal, aki huszonnégy órája még az apjuk volt.

-Da nagynéni, szerinted főzzek ma valamit Hengnek vacsorára?

-Nem fog ártani neki, ha megeszi a vacsorát, de a tejturmixot nem helyettesíti.

-Heng, később akarsz velünk enni valamit?

Heng kicsit billegtette fejét oldalra és feleségét bámulta.

-Mit készítesz ma este Wan? -kérdezte Da.

-Csirkét vagy sertést… amit szeretne.

Heng továbbra is figyelte, hogy ki mit mond, mint aki egy idegen országban nem érti, hogy ki mit beszél.

-Miért nem kérdezed meg tőle? Nem hülyült meg, vagy legalábbis azt hiszem, hogy nem.

-Mit szeretnél ma vacsorára Heng, csirkét vagy sertést?

Néhány másodperig nézte, majd megszólalt.

-Gyerek…

-Melyiket? Azaz, nem eheted meg a gyerekeket Heng… az nem lenne helyes!

-Nem a mi gyerekünket… A kecskéjét. Gidát… Van belőle pár nem? -kérdezte Heng.

-De. Van még pár igen, de azt hittem azokat megtartjuk, hogy frissítsék az állományt.

-Csak egyet!

-Hát jó Heng. Látva, hogy beteg vagy, készítek neked egy szeletet vacsorára, mi pedig sertést eszünk.

-Wan, az enyémet roston, félig nyersre sütve akarom, curry nélkül! Húsra éhezem, igazi, vörös húsra.

A gyerekek fellélegeztek, hogy apjuknak nem áll szándékában megenni őket, legalábbis egyelőre.

Amikor úgy nézett ki, hogy Heng elaludt az ebédjére várva, Den megkérdezte anyját, hogy mit gondol, egy nap őket is meg akarja majd enni?

-Á, Den! Szerintem, ha az étvágyát kielégítjük, akkor nem. Nem mintha tudnánk, hogy mit enne szívesen.

-Da néni, mit gondolsz Heng állapotáról?

-Nagyon érdekesnek találom… nagyon is érdekesnek. Észrevéve, hogy tegnap Heng még a halál árnyékában volt, mostanra viszont az idő teltével, egyre aktívabb, bár nem tűnik ugyanannak a Hengnek mint akit annyira szerettünk és ismertünk.

-Meg kell várjuk, hogy ez az új Heng milyenné válik, vagy egyáltalán visszakapjuk-e a régit, ha már hozzászokott az új étrendjéhez és felépül a vér nélkül töltött napjaiból.

-Magam sem tudom. Be kell ismerjem, itt most új területre léptem és csak a megérzéseim, valamint a szellembarátaim tanácsai szerint hozom meg a döntéseimet. Noha egyikük szerint jobb lenne egyszerűen csak megölni és hagyni, hogy újra kezdje az életét.

-Mit gondolsz erről a tanácsról Wan?

-Hát, Da nagynéni, hogy én is őszinte legyek, szerintem ez egy elég kegyetlen megfontolás, nem?

-De, igen. Ezzel egyet értek, ezért nem is tanácsoltam, de még mindig egy lehetőség, ha kicsúsznának a kezünkből a dolgok.

Ezen beszélgetés alatt Heng úgy tűnt, alszik. De ezt egyikük sem ellenőrizte.

-Da nagynéni, szerinted szenved?

-Elég nyugodtnak látszik, nem? Újra beszél és nem említett semmiféle kellemetlenséget, szóval a helyedben, nemigazán aggódnék a testi állapota felől. De te mindenkinél jobban ismered, szóval neked kell felismerned bármiféle mentális változását, amit azonnal ossz is meg velem, hogy meghányjuk-vessük a dolgot.

-Rendben Da néni, így lesz! Nézd, ha most más dolgod is akad, nem tartunk fel. A gyerekek nagyon rendesek, átvettek minden házimunkát, így Henggel tudok maradni, de ha szeretnéd, hogy hazavigyünk, megoldjuk, csak szólj! Mindannyian nagyon hálásak vagyunk a segítségedért, ami nélkül Heng meghalt volna, ezt mindannyian jól tudjuk. Ha bármikor tehetünk érted valamit, csak egy szavadba kerül!

-Köszönöm Wan, talán most hazamegyek pár órára, de szeretném látni Henget amikor elfogyasztja a gidáját, szóval, ha lehet, veletek vacsoráznék a sertésből, az remek volna.

-A fizetség miatt pedig ne aggódj! Heng a kedvenc unokaöcsém és nem szeretném, ha bármi baja esne egyiküknek is, pláne, ha hatalmamban áll azt megakadályozni.

-Haza tudok gyalogolni… Hánykor terveztek vacsorázni?

-Hét és fél nyolc között, mint mindig és szeretettel várunk!

-Rendben, akkor most megyek is. Hét körül itt vagyok, addig is sziasztok!

-Viszlát Da nagynéni és még egyszer köszönjük a segítségét!

Amikor Da elment, Wan furcsán érezte magát férjével kettesben. Mióta Heng beteg lett, most először voltak így. Den levitte a kecskéket a folyóhoz, Din pedig a család zöldségeskertjét gondozta. Wan mondani akarta Dennek, hogy vágja le az egyik gidát, amelyik a nyájban az anyjával szaladgál, de nem merte egyedül hagyni férjét. Így Din volt az egyetlen, aki szólni tudott neki. Wan remélte, hogy lánya bejön ebédelni ahogy általában szokott, így szinte biztosra vette, hogy Heng megfogja kapni a kért vacsoráját.

Mivel kettesben voltak, megpróbált gyengéden beszélni Henggel.

-Heng kedves, fent vagy édesem? Mindannyian… aggódtam érted… válaszolj, ha hallasz kérlek.

-Persze, hogy hallak, ha egyszer ébren vagyok. Mondjuk néha elszundítottam, -mondta új, mély és karcos hangján, -és gondolom így néhány dologról le is maradtam. Összességében már sokkal jobban vagyok, még ha furcsán is. Alig várom már a vacsorát! Mennyi most az idő?

-Háromnegyed tizenkettő, mindjárt bekapunk valami ebédet. Te is kérsz?

-Mi van ebédre?

-Saláta…

-Á! Nyulaknak való!

-De… de régen annyira szeretted a zöld salátát Heng…

-Tényleg? Nem tudom elképzelni és nem is emlékszem rá, hogy bármikor is szerettem volna.

-Akkor egy kis omlettet?

-Igen, az már jobban hangzik. Tudnál keverni bele egy kis tejturmixot is?

-Igen, persze drágám, miért ne. Van itt abból, amit későbbre készítettem, vacsorára. Csak adjunk Dinnek még egy fél órát, hogy jön-e ebédelni. Üzennem kell Dennek vele, hogy vágjon le egy gidát neked.

Din ebéd után vitt bátyjának pár kést, egy táskát a húsnak és egy palackot a vérnek, hogy ő is el tudja végezni a dolgát, aztán visszament a zöldségeskertbe.

-Úgy látom ízlett az omlett Heng, ugye?

-Igen! Nagyon tápláló volt, hússal és fehérjével teli.

Wan egész délután Heng körül sertepertélt. Zöldségeket vágott és nam prik chili szószt készített, de Heng egész végig meg sem szólalt. Egyetlen szót sem. Néhány napja ez volt az első étkezése, ami után láthatóan egy nagyot sziesztázott.

Elsőnek Din ért be a házba késő délután, egy teli kosár zöldséggel és fűszernövénnyel, ami a következő huszonnégy órára volt elég. Den egy kicsit később ért haza és adott anyjának egy táskányi szépen feldolgozott húst, meg egy palackot, amiben a gida vére volt.

-Megyek, gyorsan lesózom a bőrét, jó anya? Már le van faggyúzva, ahogyan apa mutatta. Húsz perc és itt is vagyok.

-Nem kell sietni, van időnk! Zuhanyozz le mindenképp a vágás után, mielőtt asztalhoz ülnél!

-Rendben, anya…

-Hmm. Tejturmix. Ínycsiklandó tejturmix illatát érzem… -motyogta Heng felébredve.

-Igen Heng, tejturmix… Nya előkészíti neked későbbre, de először vacsorázunk, amint megjött a nagynénikéd.

-Azt hiszem kiszagolta a kecske vérét, vagy a húsát. -súgta Wan, Dinnek. -Figyeld az orrát, úgy mozog, mint egy boszorkányé. Ki hitte volna egy héttel ezelőtt, hogy így fogunk élni?

Wan a fagyasztóba tette a maradék húst, aztán fogta és elég messze tette Heng darabját ahhoz, hogy Henget ne zavarja a vér szaga és folytatta a házimunkáját. Heng visszaaludt mint egy felhúzós játék, mikor lejár.

Háromnegyed hétkor Wan kivette a zöldségeket a vízből, hogy lecsepegtesse őket. A tüzet egy vödörbe tette, amin főzni szoktak és egy régi betondarabra helyezte, az asztalra. Dobott még rá egy kis faszenet. Ma este a gyerekek kedvence készült, rostonsült sertés.

A rostélyozáshoz használt alkalmatosság egyszerű volt, de hatékony. Egy fém “edényből” állt, ami egy kézi citromfacsaróra hasonlított. Külső pereme vályú szerű volt, vízzel feltöltve, hogy a zöldségeket és a rizsspagettit meg lehessen főzni benne, a csúcsa pedig a rostély számára volt kialakítva. Gyakorlatilag mindenki a saját adagját sütögette rajta, a pereme pedig mindenkinek közösen volt feltöltve, így mégiscsak közös volt az étkezés.

Mikor megérkezett Da, nem túl korán, hét óra tíz perckor, Wan Dinért küldött, hogy vegye ki a húst a hűtőből. Amikor Din kilenc méteren belül ért az asztalhoz, Heng újra “feltámadt”, az orra mozogni kezdett.

-Hmm, tejturmix!

-Nem Heng, a tejturmix később jön, most a gidaszeleted jön.

-Hmm, gidaszelet, isteni, nyers…

Da le volt nyűgözve és alapos megfigyelés alá vette a látottakat.

Amikor Wan a rostélyra tette a húsokat, Heng levette a szemüvegét, hogy jobban szemügyre vegye, a gyorsan sötétedő alkonyati fényben. Szemei úgy ragyogtak, mint lángvörös szalonna, amitől a gyerekek összerezzentek. Féltek, emellett értetlenül álltak a helyzet előtt.

Mindenki azt mondta volna, hogy a fővő zöldségeknek és a sült húsnak isteni illata van, de először Heng szólalt meg.

-Gidának isteni illata van! Ne égessük meg a vért. Heng nyersen akarja a húst… borzalmas szagú zöldségek nélkül.

-Igen Heng tudom, hogy félig nyersen akarod, de nem teljesen nyersen. Ez itt még teljesen nyers, adj neki pár percet.

-Nem Nya, így eszem. Olyan jó illata van most és minden perccel veszít az illatából. Az enyémet most akarom!

-Rendben Heng, edd ahogy szeretnéd. Kérsz egy kis zöldséget vagy spagettit hozzá?

-Nem, csak a húst. Nyulat akarok, nem nyúl kaját.

Wan levette a tűzről a két karajt, egy tányérra tette és Hengnek adta.

-Parancsolj apa, de nekem ez még mindig szörnyen véresnek tűnik. Eddig mindig alaposan átsütve etted a húsodat, csakúgy, mint mi.

Heng elvette a tányért, az orrához emelte és megszagolta, úgy mozgott az orra, mint a nyúlé. Aztán az ölébe tette a tányérját, két kezébe fogta a kisebb szeletet és az orrához emelte újra.

-Isteni, -mondta, -egy kicsit túlsült, de nagyon jó!

Heng nem vette észre, hogy mindenki őt figyeli és a metszőfogaival harapott belőle. Wan legalább annyit várt tőle, hogy az egyik húst megeszi egyszerre. Aztán egyik kezébe fogta a húst, a másik kezével pedig apró darabokat csipkedett belőle. Amikor egy kis véres részhez ért a húsban, ajkai közé vette és kiszívta.

A család teljes ámulattal nézett össze, ahogy vörös és rózsaszínű szemeivel a húsra meredt, mint egy sólyom.

-Valami gond van? -kérdezte egy gyors oldalpillantást vetve feleségére.

-Nem Heng, nincs gond. Csak olyan jó újra látni téged szilárd ételt enni, ennyi. Mi csak örülünk ennek, ugye?

-Igen! -értett egyet mindenki egyszerre, de Danak félelmei támadtak, még ha ez a pillanat nem is volt megfelelő arra, hogy ezt megossza a többiekkel is.

-Jó! Akkor minden rendben van. -mondta Heng és visszatért étele csipegetéséhez, láthatóan nagy élvezettel.

Hengnek jó fél órájába telt mire megette a húst, azután nekilátott a csontnak, amit megtisztított és szárazra szívott. A többieknek szinte teljességgel lehetetlenség volt a saját ételére figyelnie, minek következtében az összes víz elpárolgott, a hús jó párszor odakozmált, szinte az egész vacsorájuk tönkrement, de nem pazaroltak el semmit, megették így is.

Amikor Heng megette az első szeletét, a kézhátába törölte száját, amit aztán tisztára nyalogatott és szopogatott. Egy kívülálló arra gondolt volna, hogy Henget most engedték ki hosszú évek után egy koncentrációs tábor magánzárkájából, ahol eddig kenyéren és vízen tartották. Egyikük sem látott még soha senkit ekkora élvezettel fogyasztania az ételét.

-Kéred most a másikat is apa? -kérdezte Din.

Heng megfogta a plédjét ami a vállaira volt vetve és megigazította, hogy kényelmesebben üljön, Den pedig elkapta a tányérját mielőtt a földre ért volna.

-Először megvárjuk míg ez lemegy, -mondta Heng, -aztán eszünk még egy kicsit. Nagyon finom étel. Heng nagyon szereti.

Den anyjára nézett, aki tudta mire gondol. Heng olyan borzalmasan törte a thai nyelvet, mint ahogy még egyikőjük sem hallotta, még ha a kiejtése soha nem is volt tökéletes, ugyanis szülei kínaiak voltak.

Amint mindenki kezdett a saját ételével foglalkozni és Heng újra mozdulatlanná vált, tompa rotyogás hallatszott az irányából. Mindenki tudta mi volt az, de illedelmesen úgy tettek, mintha meg sem hallották volna. Aztán még egy jött, szörnyű bűz kíséretében.

Csak Wan és Da mert egy pillantást vetni Hengre, aki széles mosollyal ült szemüvege alatt.

Den kuncogni kezdett. Először még csak halkan, de aztán nem tudta visszatartani és hamarosan Din is nevetésben tört ki.

-Csendet gyerekek! Apátok nem tud mit tenni ez ellen, beteg, -mondta Wan, -A szilárd étel úgy látszik egyből végig szaladt rajta.

De a gyerekek nem tudták fékezni magukat. Heng pedig csak ült ott elégedett vigyorral az arcán. Pár perccel később, mikor a bűz még mindig nem enyhült, Wan odaszólt Dennek.

-Den, segítsd ki apádat a mosdóba, hogy rendbe tegye magát, jó? Ha bármi gond van csak kiálts és jövök segítek.

-Heng, tedd az alsógatyádat a szennyeskosárba, majd holnap elrendezem.

Mikor elmentek, Wan megszólalt.

-Nos, az én… Jaj, az a… Te magad, mire véled a helyzetet Da nagynéni?

-Különös, nem igaz? De Heng viselkedése egy madárra emlékeztet. Nem tudom biztosra, de ahogyan ott ült, mint egy madár az ágon és ahogyan evett. Evés után pedig ürített egyet… A madarak csinálják így. Azt hiszem több állat is csinálja így, de nézd meg a tyúkokat az udvarodban. Még mindig a szemem előtt van, ahogyan ott pihent a plédjében napszemüvegben miután megette a szeletét.

-Szóval, nem gondolod, hogy csak visszatartási problémája van? Kicsit aggódom az ágyunk miatt… épp néhány hete vettünk új matracot… kár lenne érte. Szerinted mi lenne, ha a pajtában aludna kicsit, amíg ez ki nem derül?

-Nem, ne aggódj! A madarak sem piszkítanak a saját fészkükbe, habár egy pelenkát tehetsz rá míg jobban meg nem ismerjük az új szokásait… Vagy ha mégis megtörténne akkor beszerezhetsz inkontinens nadrágot, de azért be kell menni a városba.

Amikor Heng visszajött Dennel, kicsit levertnek tűnt és egy kicsit zavarban is volt.

-Jól vagy Heng? -kérdezte a felesége.

-Igen, baleset volt. Ne aggódj, semmi gond… legalábbis mára. Most megyek az ágyba.

-Rendben, jó ötlet. Da nagynéni, mi legyen a tejturmixával?

-Szerintem meg kellene innia mielőtt lepihen. Ne aggódj az új matracotok miatt, idáig sem piszkította össze, szerintem ma éjjel sem fogja. Viszont, ha vele egy tető alatt élnék nem szeretném, hogy az éjszaka közepén felébredjen valami harapnivaló után nézve.

-Valószínűleg igazad lehet. Den, ültesd le egy percre apádat az asztal szélére. Din, légy szíves hozz apádnak egy pohár tejturmixot!

Mikor megitta a turmixot, vártak kicsit. Nem jött semmiféle gyanús hang vagy szag, így Wan szólt a gyerekeknek, hogy kísérjék ágyba apjukat.

-Hamarosan feljövök megnézni, hogy jól van-e, de szerintem most aludni fog.

-Ej, ej Da néni, mennyi plusz munka ez, ugye? Van egy madáremberünk a házban. Mit szólsz hozzá?

-Nem is tudom Wan. Viszont a vicced közelebb lehet a valósághoz, mint gondolnád. Csak várd ki a végét.

-Előbb nézzük meg, hogy ősszel délre költözik-e.

Wan nemigazán tudta, hogy ezzel Da csak viccelt-e, szóval vágott egy félmosolyt, remélve, hogy odaillik. Persze mélyen tudta jól, hogy Da nagynéninél, a sámánnőnél, ez nem illik oda.

Aggódott, de ilyen körülmények között ki ne aggódna?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.