Anna Jolonch i Anglada
EXCLUSIÓ SOCIAL
Dels marges al cor de la societat

Editorial Barcino SA

Barcelona

Col·lecció Observatori dels Valors

Coordinació Càtedra LideratgeS i Governança Democràtica

(ESADE)

Titular de la Càtedra Jordi Pujol

Directors de la col·lecció

Natàlia Cantó

Àngel Castiñeira

Equip d’investigadors dels núm. 5-8

Anna Jolonch

Carlos Obeso

Ferran Sáez

Lluís Sáez

1a edició: maig de 2008

© ESADE

© Fundació Lluís Carulla

© D’aquesta edició: Editorial Barcino SA Acàcies 15, 08027 Barcelona

Fundació Lluís Carulla

Carrer Aribau 185

08021 Barcelona

www.fundaciolluiscarulla.cat

info@fundaciolluiscarulla.cat

Amb la col·laboració de Joaquim Roglan

Producció editorial Jordi Quer

Correcció lingüística Esmena Correccions

Disseny Jordi Casas

Maquetació Vània Rosell

Impressió Grup 3

Dipòsit legal: B.

ISBN: 978-84-7226-737-4

Advertiment legal: són rigorosament prohibides, sense l’autorització dels titulars del copyright, la reproducció total o parcial d’aquesta obra per qualsevol procediment, incloent-hi la reprografia i el tractament informàtic.

Introducció

“l’exclusió no és un valor”. Amb aquesta afirmació la Natàlia Cantó i l’Àngel Castiñeira em proposaven de fer aquest treball, amb el convenciment que l’exclusió és un tema cabdal que no pot deixar de ser abordat des de l’Observatori dels Valors. El més difícil ha estat trobar la manera d’aproximar-se a la realitat de l’exclusió social a Catalunya sense deixar d’aproximar-se als valors dels catalans. La tensió és permanent: com es poden unir dos reptes tan dispars? La mirada ha estat el desllorigador, el pont d’unió, la frontera que uneix valors i exclusió.

Observar quina és la nostra mirada, preguntar-nos quines són les ulleres amb les quals mirem el món: quin és el prisma de la pobresa? Quin és el prisma de l’exclusió? Mirar i deixar-se mirar amb l’objectiu de deixar-se interpel·lar: què ens revela l’exclusió del nostre món? Quins valors entren en joc? Quina comprensió tenim del fet de viure junts? Mirar i comprendre per transformar una realitat que reclama els valors del compromís i la solidaritat.

El primer capítol és una introducció per fixar, des del primer moment, la mirada en el cor de la problemàtica de l’exclusió. Apareixen les mirades segrestades de persones que viuen en l’oblit i l’abandó, relegades als marges. Aquest cop, les mirades dels pobres són al davant, en les primeres pàgines, i ocupen el primer lloc. Aquestes mirades són el far, el punt de mira, l’òptica des de la qual parteix aquest treball. Les seves vides són el sentit que lliga i relliga les pàgines d’aquest llibre.

En el segon capítol, observem la realitat catalana des del prisma de la pobresa. Es tracta d’una realitat que demana tenir els ulls oberts, deixar-se interpel·lar i deixar-se perseguir per les preguntes. S’aborden algunes de les més freqüents: qui són els pobres? Quants pobres hi ha a Catalunya? Són preguntes que es ressegueixen i es transformen al llarg del capítol. N’emergeixen de noves, més pertinents a l’hora de desemmascarar, des d’una perspectiva comprensiva, algunes de les contradiccions i les ambigüitats inherents a la noció de pobresa. A partir de les dades i els informes oficials es revelen els negatius de les fotografies de la pobresa a Catalunya: què hi ha de desenfocat? Qui queda als marges de la foto? Per acabar el capítol, passarem de la lluita contra les desigualtats al repte de la igualtat d’oportunitats. Valors com la llibertat, l’autonomia, la dignitat de la persona i la interdependència dels uns respecte dels altres són al cor de la qüestió.

En el tercer capítol, ens preguntem pels valors subjacents a aquest prisma i per l’aproximació que es fa des de la noció d’exclusió. Les pinzellades i les referències a un temps passat –als anys setanta i vuitanta, els de la marginació i la nova pobresa– serveixen per comprendre que hi ha lògiques del passat que segueixen vives. Malgrat la novetat i les transformacions del context –precarietat, manca d’afiliació, vulnerabilitat, inseguretat social, fragilitat dels vincles–, som hereus d’una determinada comprensió i una determinada visió de les coses, més lenta i difícil de transformar. Quina mirada preval des del prisma de l’exclusió? La inclusió apareix com l’altra cara de l’exclusió. Per què els observatoris de pobresa ara són observatoris d’inclusió? En què respon el canvi de terminologia al canvi de context? L’objectiu d’aquest capítol és també posar de manifest que hi ha una interacció entre la visió que tenim i les respostes que s’estan donant.

En el quart capítol, hi ha un desplaçament, un canvi de lloc, un gir en la mirada que va dels marges al cor de la societat. Les preguntes també canvien: què és allò que es fa invisible en l’exclusió? Quina relació estableix la societat amb els “exclosos”? Com interroga l’exclusió els qui representen el centre? Pobresa, exclusió, segregació, integració, inserció, inclusió, lligam social, fractura, cohesió són, totes elles, paraules clau de l’anàlisi i el discurs polític i mediàtic actuals. Són nocions que configuren un univers on hi ha els qui són dins i els qui són fora de la mateixa societat, la perifèria i el centre. Es dibuixa, amb la pèrdua d’unitat de la vida social, un nou escenari per als valors del treball, el compromís, la família i la vida col·lectiva. La pèrdua d’unitat fa que en l’anàlisi del que està passant hi hagi també un esclat de noves necessitats i nous problemes que cal resoldre. Estem deixant de ser una societat de subjectes interdependents per passar a ser una societat d’individus aïllats? Només el lligam social assegura la continuïtat de les generacions, la transmissió, l’afiliació i la solidaritat. Quin sentit té el lligam social en una societat que predica els valors de la competitivitat, l’esforç, el mèrit i l’èxit individuals?

Els dos darrers capítols són a tall de proposta. Les conclusions apunten al repte de viure tots junts: el repte de la solidaritat. El gran potencial del compromís amb la realitat és el compromís amb l’ànim, la lluita per la vida, la grandesa d’estar amatent a la novetat i l’humanisme de pedra picada que això comporta. El repte del futur és en la mirada que projectem envers les persones i la societat mateixa. Més enllà de seguir insistint en el dubte permanent sobre el moment històric que vivim, el que cal és reinventar el sentit de viure junts, repensar la solidaritat per refer els lligams des de l’ànima, és a dir, des de les entranyes de la societat.

I. El valor de la mirada

Quines són les primeres imatges que ens vénen al cap quan parlem de pobresa? Si ho preguntem a un català o una catalana del carrer, probablement el primer que li vindrà al cap són imatges de països del sud, imatges brutals i crues que se’ns han fet quotidianes. Imatges que són vides i històries reals de pobles sencers relegats als marges. Parlem de pobresa per referir-nos a la realitat d’un “Tercer Món” i a les catàstrofes i les emergències que ens arriben a través dels mitjans de comunicació. La globalització ha creat noves oportunitats sense precedents per a alguns, però d’altres s’han quedat enrere, o al costat, és a dir, al marge. En tot cas, en un espai altre. Hi ha una vulnerabilitat que moltes vegades s’identifica o s’expressa amb el fet de ser arraconats, expulsats per una força major de caràcter estructural. Alguns parlaran dels nàufrags de la història, de les víctimes del progrés econòmic. Però la complexa i moderna maquinària que genera tanta pobresa no té un rostre. No hi ha noms concrets a qui es puguin exigir responsabilitats. Sempre és impersonal, difícilment imputable a una voluntat o a una decisió presa en un moment concret i per algú clarament identificable, tot i que les seves conseqüències sí que tenen rostre humà.

A Barcelona, és la cara d’una dona que dorm al carrer i no sap què menjarà demà. Caminarà tot el dia sense rumb, sentint que és molt lluny de casa, fins a esgotar les seves forces. Els peus li acabaran sagnant i, amb el temps, mentre es guareixen les seves ferides, s’avindrà a explicar el seu testimoniatge. Quan ja fa estona que estem parlant, la Júlia,[1] una romanesa que va haver de deixar enrere terra, amics i família per cercar un futur millor, em llança un repte: “Si se fija en mi cara, verá que yo he sufrido demasiado. Sólo en la cara ve cómo estoy, yo he sufrido demasiado y sólo tengo 47 años; no es fácil”.

Certament, jo hauria dit que tenia molts més anys. En confessar-me l’edat que té, probablement s’adona de la meva sorpresa. La Júlia demana una mirada que es pugui fixar en ella, una mirada que miri cadascuna de les arrugues i el rastre que han deixat en el seu rostre la vida al carrer i el sofriment. Em demana que, en mirar-la, la vegi; que, en mirar-la, pugui acollir els patiments, el dolor i les esperances de la seva persona.

Ara fa tres anys que vaig conèixer la Júlia. Les seves paraules m’acompanyen, com també m’acompanyen les de la Reyes, el Manolo, el Josep, el Francisco, l’Alberto, la Fathia, la Mercè, el Rachid, la Susana... El que els mou a parlar és el desig de ser escoltats, de poder dir-se. Volen dir-se en el relat per donar a conèixer als altres una realitat que és la seva, amb la consciència que la seva història singular parla de moltes altres vides singulars. Són vides que en algun moment s’han sentit sobreres, i que ara s’avenen a dir el que hi ha de buidor, de pobresa, d’absurditat, de desamor, d’injustícia, de desarrelament i també d’esperances en la seva història, una història que s’entrelliga amb moltes altres i que ens revela alguna cosa del que hi ha en el món. La seva ha estat en algun moment una de tantes mirades segrestades, una de tantes veus ignorades.

D’una manera especial, aquell dia la Júlia tenia la força del testimoni. La seva paraula em va interpel·lar i em va revelar a la impensada el secret que em ressona i em retorna a l’hora de començar a escriure aquestes pàgines: “Nadie te pregunta. Puedes morirte en la calle y nadie te pregunta ‘¿quién eres?’, y tampoco entiendes y nadie te dice ni hola. Estoy enfrente de la catedral cada noche hasta las cuatro o las cinco de la mañana. Allí hay gente, y la policía. Te sientes más protegida, pero nadie pregunta: ¿por qué estás aquí? O ¿qué ocurre contigo? No, nada, nada, y te sientes como transparente”.

Només cal mantenir els ulls una mica oberts: tots sabem que en una ciutat gran com Barcelona no hi ha un perfil, un prototipus de la persona que dorm al carrer. Fa uns quants anys potser sí que podíem respondre i dir quin era el perfil del sense llar. Ara no. Perquè hi ha homes joves, vells, dones grans i de mitjana edat, nascuts aquí, vinguts d’altres terres, n’hi ha que tenen fills i n’hi ha que no han tingut mai família, hi ha vídues, separats, abandonats. Són els qui sempre han fet tota mena de feinetes i les continuen fent, els qui un dia van tenir un negoci propi que es va ensorrar, els qui han treballat sense tenir cap contracte, els qui segueixen buscant feina. Perquè el carrer és l’últim esglaó d’un recorregut vital fet de ruptures i fracassos. Dormir al carrer és no tenir un lloc, una casa, un espai propi, teu, que et dóna el caliu i el repòs necessaris. Viure al carrer és emmalaltir, fer-se vell aviat. Perquè tots necessitem una casa on puguem sentir-nos acollits i recollits. Els sense llar són els sense lloc, tant com els sense agenda. No poden recórrer a ningú. La Júlia m’explicava el sentiment de caminar perduda, de no tenir ningú amb qui poder parlar, ni cap mirada on poder reposar la fatiga.

[1] L’entrevista va ser publicada en l’informe Un futur per a tothom. La dignitat en el treball. Barcelona: Càritas Diocesana de Barcelona, 2004 (www.caritasbcn.org).

mirades segrestades

No hi ha un sol perfil, com no hi ha un únic procés o un únic itinerari per dibuixar la diversitat dels mecanismes, dels processos que porten a no tenir un lloc. La vida al carrer és a l’extrem d’una espiral feta de ruptures i pèrdues. S’han trencat els lligams que els unien a una família, una gent, uns amics, una feina, un barri, una llar... Les causes d’això poden ser molt diverses. No té gaire sentit buscar explicacions de fora estant, que uniformitzen experiències singulars. La Júlia –i potser mai no ho hauríem dit sense escoltar-la– va haver de marxar fugint del seu marit. En la seva història personal, la pobresa econòmica, la soledat, l’aïllament i el carrer formen part d’un llarg procés d’alliberament i de la lluita d’una dona per recuperar la seva dignitat. Ara pot parlar i dir per on ha passat. Perquè se sent molt més forta; ja no experimenta aquell dolor punyent dels moments més difícils. Pensa el present com una nova vida: “Es como si hubiera vuelto a nacer”. Pot mirar i pensar el futur. I, com ella, entenem bé què volen dir la Susana o el Josep quan utilitzen la imatge d’“haver sortit del pou negre”: trobar la sortida, sortir-ne. Sortir-se’n vol dir refer relacions, establir nous lligams, que porten noves il·lusions. Són vides trencades (Jolonch, 2007) que es refan des del moment en què es pot tenir un lloc, un espai propi on sentir-se acollit, on poder ser acceptat i reconegut per algú. Perquè el rebuig, el menyspreu i el maltractament és el que han viscut els qui dormen o han dormit al carrer. Es tracta d’un sentiment profund de rebuig, d’expulsió, de ser fora perquè no els volen, perquè no hi ha ningú a qui puguin recórrer; un sentiment de desengany que els fa més fràgils i vulnerables, que els va tancant en ells mateixos. Perquè l’altre fa néixer la desconfiança, el perill, l’amenaça.

Els sense llar són la cara més dolorosa i extrema del que avui s’anomena l’exclusió social per representar el que hi ha de pobresa, de vulnerabilitat i de manca d’afiliació en el nostre món. L’exclusió és abans que res la vivència d’aquells que se senten relegats a viure als marges: no ser, no comptar, no existir com a subjecte social. Ja ho he dit: ser un “sense agenda”. És una expressió que m’ha suggerit el comentari d’una religiosa voluntària que treballa al Raval amb dones que exerceixen la prostitució: “Només que puguin tenir el teu número de telèfon, algú a qui trucar, ja és un pas enorme, els dóna la seguretat de comptar per a algú”. És una experiència revelada també per la Carmen,[2] mare jove boliviana que no té ningú i es troba sola, malalta, amb el seu nadó a l’hospital, i em diu que la trucada o la visita del voluntari de Càritas “ho eren tot per a mi”. Moltes vegades el primer pas fora del pou és tenir un número de telèfon, algú a qui hom pugui trucar per sentir-se vinculat, per començar de nou a ser algú per a algú. Aquesta és una de les finalitats de l’acció social: recrear un espai de trobada, d’acollida i d’acompanyament on es fa possible l’intercanvi i la reciprocitat entre persones reals i en temps real: “La persona concreta que està al carrer necessita, amb urgència i de forma simultània: proximitat, en forma de paraula i de relació, que humanitza; i solidaritat, expressada en el suport econòmic, que dignifica. Com veiem, els factors que intervenen en la situació dels sense llar ens remeten a la proximitat i a la solidaritat” (Busquets, 2007).

Els sense llar són els qui no compten, els qui no es veuen, els transparents, els invisibles. És així com ho ha expressat la Júlia: ningú no et pregunta, ningú no et diu res. Estàs sol, envoltat de molta gent, sentint que no vals res per a ningú. Et sents ignorat, invalidat, prescindible, innecessari. Donar-los la paraula és una forma de retornar-los allò que els ha estat pres. En el seu relat, la Júlia es reapropia de la paraula, que és una manera de reapropiar-se de l’existència, de l’ésser, de la seva història. Ella és la protagonista principal del seu relat.

En l’exercici de reprendre la paraula, la Júlia deixa parlar el dolor, i el que demana és que ens dignem a mirar-la, que deixem d’ignorar que, enmig del benestar, del consum desmesurat, de la riquesa, el tràfec i el bullici, hi ha mirades segrestades. En la mirada es reconeix el que és pròxim i el que és llunyà. Hi ha mirades segrestades perquè, si les miréssim, ens recordarien que les seguretats són fràgils, que cap de nosaltres no està blindat contra la precarietat i la vulnerabilitat, que s’estenen dins del cos social, però que també formen part de la condició humana. Es desvetllen pors, incerteses, temors molt profunds. És com si per negar l’existència de la feblesa i la vulnerabilitat ens creguéssim menys vulnerables, menys responsables també. No mirar és una manera de negar l’existència. És el que s’ha fet i se segueix fent sovint des dels poders públics. Em refereixo a les darreres ordenances que, en nom de la convivència ciutadana o d’un suposat civisme, s’afegeixen a un dels corrents subterranis del nostre temps, que criminalitza (FEANTSA, 2007) els més pobres perquè viuen al carrer –o perquè negocien, venen, intenten guanyar-se la vida–. Sense solucionar-ho, el que es fa és retirar, amagar, emmascarar el problema. S’intenta per tots els mitjans que no es vegi. Es retira de la vista de la gent allò que no es vol que sigui vist: la mendicitat, el top manta, el venedor de llaunes, la prostitució. El cert és que s’ha donat una major visibilitat als discursos de penalització i de “neteja social” (Subirats, 2006 b). El més preocupant, però, és l’imaginari que es crea entorn d’aquestes persones, com si l’aspecte punitiu fos el correcte, en un moment en què hi ha actituds agressives envers els més indefensos i desvalguts (Ruiz, 2006).

Es consolida una tendència a l’augment del control social i de l’estigmatització de determinats col·lectius. Castigar els pobres (Wacquant, 2006), els qui no tenen lloc ni espai propis, els qui no tenen casa i també fan nosa a les places i als bancs de les ciutats. Sovint els sentim dir: no em volen ni al carrer. La tendència és afegir més violència i expulsar els qui ja s’han vist abocats a viure al marge.

Aquestes persones acaben essent apartades, arraconades, segregades, i reben exclusió rere exclusió ja sigui per motius de seguretat, de policia o d’higiene. Càmeres de videovigilància, tanques de separació, policies, instal·lació de bancs “antitranseünts” perquè no s’hi dormi, tot s’hi val per tal de deixar nets els carrers, i el perill sempre sol venir dels més pobres (Cabrera, 2006).

El primer compromís ètic ha de ser el de no tancar els ulls i el de voler escoltar el clam dels més pobres. Per fer-ho, cal desplaçar-se, moure’s, canviar de lloc. Perquè el món es coneix des dels seus límits, les perifèries, la espalda del mundo, com es titulava encertadament el film de Javier Corcuera. Saber qui són els pobres, on viuen, són preguntes que hem de permetre que ens persegueixin. Ens hem de deixar interpel·lar per la realitat com a obertura a un més enllà de nosaltres mateixos. És en el rostre sofrent de l’altre on sorgeix la interpel·lació, que es tradueix en prioritats, valors, compromisos i actituds en la seva dimensió ètica i política.

Així ho explica en el seu testimoniatge de compromís amb els més pobres Xavier Palau, directiu d’Intermón-Oxfam, en una conferència que va fer el 2003 al MIIC-Pax Romana: “M’he sentit perseguit, a vegades fins i tot acorralat, per la pregunta: on són els pobres?, per què hi ha pobres?, quina responsabilitat tinc jo?, què puc fer davant les víctimes innocents? El que realment recomano com a acció transformadora és que ens deixem perseguir per aquestes preguntes, perquè ens obliguen a obrir molt més els ulls i el cor al que passa al nostre voltant: al metro, a casa, al carrer, a la feina, a la tele, als diaris, a d’altres indrets del món. Cada resposta ens obre a una nova pregunta”.

Deixar-se perseguir per les preguntes que et poden dur –com en el compromís d’en Xavier Palau– molt lluny de casa. Des d’aquí, parlar dels valors és parlar de la raó ètica originària que adquireix rostre humà. Així, podem dir que el rostre de l’altre, la seva aflicció i el seu sofriment representen la qüestió humana per excel·lència. La seva presència és la font viva de la moralitat i de la resposta ètica. La preocupació per l’altre m’apel·la infinitament (Lévinas, 1977). El seu rostre i el pes de la realitat ens obliga, deixa de ser un imperatiu extern i passa a ser una crida, una inquietud ètica.

Les paraules de la Júlia són el rerefons d’aquest text. La seva interpel·lació ens manté alerta i ens revela que entrar a mirar el món de l’exclusió comporta en tot moment deixar-se afectar per situacions reals, situacions i realitats que voldrem conèixer millor, contextualitzar i comprendre sempre des de la proximitat. El potencial de la mirada és també el potencial de la proximitat. La solidaritat és l’escola dels ulls oberts (García Roca, 1999). La consciència i el respecte es desperta des de la mirada atenta (Esquirol, 2006). La presència de l’altre i el seu dolor, el sofriment que genera tanta injustícia i les dignitats vulnerades, són una crida a la responsabilitat, personal i col·lectiva. Des de la proximitat i la quotidianitat, quan entrem en contacte amb les fonts de la vida, amb la fragilitat, el que està en joc és la pròpia humanitat del qui mira. La humanitat consisteix a entrar, acostar-se, mirar i escoltar la raó de l’altre que ens interpel·la i ens sol·licita en la qualitat humana (Collet & Fernàndez, 2007).

La complexa i moderna

maquinària que genera

tanta pobresa no té un rostre.

En una ciutat com Barcelona

no hi ha un prototipus de la

persona que dorm al carrer.

La vida al carrer és a l’extrem

d’una espiral feta de

ruptures i pèrdues.

La consciència i el respecte

es desperta des de la mirada

atenta.

[2] Entrevista publicada a la revista Més a prop de Càritas (MAC), 28 (maig del 2007).

II. Mirades des del prisma de la pobresa

“Els sis-cents milions de persones que segons el Banc Mundial malviuen amb un euro diari, els ‘pobres de solemnitat’, els desesperadament pobres, només representen el 9,38% de la humanitat. Pot semblar un percentatge molt alt, però estic segur que fa cent anys la proporció era del 25 o del 30%, i en segles anteriors era molt més elevat, del 30, del 40 o del 50 %. En alguna cosa hem millorat. Malgrat tot això, el binomi pobresa-riquesa és en l’actualitat més extrem que mai abans en la història. Les diferències entre rics i pobres són abismals, no solament entre els individus, sinó també entre els grups de persones. En molts països desenvolupats, l’1% de la població amb ingressos superiors pot rebre anualment unes 500 vegades més que l’1% amb menors ingressos. Els executius d’algunes grans empreses guanyen de mitjana entre 300 i 400 vegades més que el salari mitjà dels empleats. La desigualtat es pot observar de moltes maneres, però es percep a simple vista. En temps passats es podia atribuir tanta pobresa a la falta de productivitat general del sistema econòmic. La pobresa de les masses era el resultat de la ignorància i de la ineficiència regnants. Ara això ja no es pot dir. Tenim coneixements i productivitat per assegurar una vida digna a tothom. El ‘capitalisme real’ és el responsable de la mala organització ètico-moral de l’economia mundial i de la convivència, vergonyosa, irracional i absurda, en un món cada vegada més integrat, d’una pobresa indeguda amb una riquesa mai no vista” (Sebastián, 2005).

Les paraules de Luis de Sebastián recorden les d’Amartya Sen, premi Nobel d’economia, quan escriu les següents frases: “Vivim en un món de riquesa sense precedents, d’un tipus que seria difícil d’imaginar un segle enrere […]. I, tanmateix, també vivim en un món amb una misèria, una indigència i una opressió extraordinàries […]. Superar aquests problemes és una part central de la pràctica del desenvolupament” (Sen, 1999). Amb aquesta afirmació respecte a la pobresa en el món actual, se centra l’atenció en la qüestió de la injusta distribució de la riquesa, i no tant en la del creixement econòmic. Les grans aportacions d’Amartya Sen des de la seva experiència personal en un país com l’Índia són el valor de la llibertat i la capacitat de l’individu per exercir la seva llibertat. Respectar la dignitat humana significa assegurar la mínima llibertat de tenir aliments. La qüestió no és la distribució d’aliments ni de béns materials per a tothom. El que està en joc és la capacitat i la llibertat que cada individu té. Quan no hi ha aquesta capacitat i no es poden desenvolupar les potencialitats, arriba la fam i la pobresa.

“Per una llibertat més gran” és el títol que dóna nom a l’Informe del secretari general de les Nacions Unides (2005), on es constata un fet esperançador: “En els darrers vint-i-cinc anys, el món ha assistit a un retrocés espectacular de la misèria que abans mai no havíem vist”. En el mateix informe, apareixen dades que malauradament constaten que en els mateixos anys hi ha desenes de països que s’han empobrit encara més. Cada any tres milions de persones moren de sida i onze milions d’infants moren abans dels cinc anys. El pas a l’acció és més urgent que mai en els darrers anys. El canvi climàtic ha entrat en l’escenari d’un món que ja estava marcat per un dèficit profund i generalitzat en matèria de desenvolupament humà. Els riscos i els perills que suposa afecten, en primer lloc, els més pobres. Aquestes són les dades del darrer Informe sobre desenvolupament humà, 2007-2008, del PNUD, que analitza en profunditat els riscos emergents del canvi climàtic, un canvi que afectarà de manera desproporcionada els països que ja pateixen els nivells més alts de pobresa i vulnerabilitat: “L’any 2080 es podria veure augmentada la xifra de persones amb escassetat d’aigua en uns 1.800 milions al món” (PNUD, 2007-2008).

El que ens diferencia d’altres èpoques és el fet que sabem que amb una bona redistribució de la riquesa n’hi hauria prou perquè tots visquéssim en condicions de dignitat. Si disposem dels coneixements, la tècnica, la capacitat financera, què és el que ens manca? La resposta està en la voluntat política i en la determinació personal i col·lectiva per fer front a les desigualtats i la misèria que fa que els uns visquin en l’abundància a costa de la misèria dels altres. Avui som conscients que hi ha una capacitat sense precedents de recursos i tecnologies disponibles per fer realitat el dret a una vida digna i al desenvolupament entès des de la nova perspectiva de l’alliberament.

Amartya Sen va introduir amb força la idea de la importància de la llibertat per avaluar la qualitat del desenvolupament. Es tracta d’una perspectiva que té molt present que el creixement econòmic no és suficient. Reduir els índexs de pobresa no es pot fer a qualsevol preu. No hi pot haver desenvolupament sense respecte dels drets humans, ni drets humans sense desenvolupament. Separar la seguretat del desenvolupament i els drets humans suposa un cost molt alt, massa. El desenvolupament dels pobles no es fa només des de les inversions, els índexs de productivitat o la valoració del PIB. La riquesa principal d’un país són les seves persones i les capacitats que tenen per crear i recrear el fet de viure juntes des de la llibertat de cadascuna.

El que compta de veritat són les opcions, les oportunitats vitals i les capacitats per triar i participar en la construcció del fet de viure junts. Sen defensa una mesura del nivell de vida en termes de capacitats. El seu pensament ens acosta a una nova comprensió del desenvolupament en termes de llibertat: un desenvolupament humà i sostenible, que no se centra tant en la renda disponible com en la llibertat de l’individu per triar i desenvolupar les seves potencialitats. La seva és una aposta que possibilita la configuració del propi destí de les persones i els pobles, que els ofereix oportunitats i els incorpora activament en aquesta configuració, lluny de fer-los receptors passius d’enginyosos programes de desenvolupament. En altres paraules, el concepte de desenvolupament humà postula que la persona és el subjecte, el fi i alhora el beneficiari del desenvolupament. És una idea que vincula el desenvolupament amb els drets humans. El desenvolupament ha de servir per a la construcció no sols de les capacitats individuals, sinó també de les capacitats socials. Això implica generar espais per a la creació d’un “nosaltres”, per enfortir les identitats i reconèixer les diversitats com a part intrínseca d’una comunitat d’interessos i de fins compartits. La responsabilitat social significa, en aquest sentit, apel·lar a un nosaltres: “D’aquí ve que un dels reptes actuals consisteixi a resoldre la difícil qüestió de com aconseguir, alhora, ser subjectes autònoms i ciutadans solidaris evitant tant l’individualisme autista com el col·lectivisme ofegador. Una solidaritat veritablement moderna –alliberadora dels subjectes– ha de partir d’una individualitat emancipada i autònoma. Però l’emancipació dels subjectes difícilment es podrà atènyer sense la implicació, per mínima que sigui, en una consciència col·lectiva” (Castiñeira, 2004, 52).

Des d’aquesta perspectiva, cal interrogar-nos sobre aquella noció tradicional de pobresa que es limita als diners i als ingressos. La dignitat de la persona també vol dir fer possible el desenvolupament de les seves capacitats, oferir-li les oportunitats de participació, de creació, de construcció i de creixement que van molt més enllà de la pura subsistència. La igualtat d’oportunitats també s’esdevé en l’accés a la salut, la participació política, la formació i l’escola, el treball digne i tot allò que fa possible l’acompliment d’una vida digna. La preocupació pel que la gent és, i no solament pel que té, és al cor d’aquest plantejament que implica tots els agents socials i els poders públics i democràtics en un projecte social compartit.

la desigualtat i el valor de la llibertat

La llibertat és alhora l’objectiu primari i el mitjà principal de desenvolupament. L’economia, el creixement, la productivitat i el progrés tecnològic són importants, fins i tot crucials, però el seu valor ha d’estar relacionat amb els efectes que tenen en les vides i les llibertats de les persones. “Si, en darrer terme, l’objectiu fos propagar la llibertat de l’home per viure una existència digna, llavors el paper del creixement econòmic consistiria a proporcionar majors oportunitats en aquesta direcció i s’hauria d’integrar en una comprensió més bàsica del procés de desenvolupament” (Sen, 1998). Aquells que han pogut conèixer de prop la realitat i el sofriment que es viu en els països pobres entendran que, cada cop que ens referim a la pobresa que es viu en els països rics, ens referim a una pobresa relativa, una pobresa que no es mesura per mitjà dels índexs de mortalitat infantil o pel nombre de mares que moren en l’embaràs o en el part. Tot i així, hi ha una forma de pobresa que té molt a veure amb les desigualtats que hi ha en una societat rica com la nostra.

De quines formes de desigualtat o de pobresa parlem quan vivim en un món lliure? Sen també es refereix a la realitat del món dels països rics, i critica l’economia clàssica del benestar perquè no ha prestat atenció a les generacions futures ni a les qüestions ètiques. És una economia centrada en el consum de béns materials i no tant en les potencialitats i l’increment de les oportunitats de la persona. Des de la seva perspectiva, “el valor del nivell de vida resideix en la vida, i no en la possessió d’articles de consum, perquè això té una importància derivativa i variable” (Sen, 2001), una importància que traspassa les desigualtats enormes que es donen entre països i que ens porta al cor de les societats riques. Les desigualtats, la dualització, constitueixen un procés que afecta no sols l’escissió creixent entre el nord i el sud. La llibertat en les societats més riques pot ser viscuda com una amenaça per a aquells que per falta d’oportunitats no poden exercir-la. També en aquests països s’ha eixamplat la distància entre aquells que gaudeixen d’un lloc de treball estable i els que han de sobreviure com poden atrapats per la precarietat i la inseguretat que aquesta precarietat genera. La separació és tan gran que es palpa físicament. Enmig del més gran luxe enlluernador, la pobresa i la indigència formen part del paisatge. Només cal anar amb els ulls oberts per veure que també hi ha misèria en els carrers d’algunes de les ciutats més riques del món, com Nova York, Londres o París. Són els sense llar i els captaires, persones que viuen als carrers i que han envaït l’asfalt d’alguns dels barris de negocis més rics del món (Sondag, 2005).

En el si d’una societat rica com la catalana, si continuem mantenint els ulls oberts, també hi veurem persones i col·lectius empobrits que queden fora dels circuits productius. Són els qui d’un dia per l’altre no compten. Ho veurem quan parlarem de les noves formes de pobresa. Ho hem sentit per mitjà de la veu de la Júlia, una dona que ha hagut de viure al carrer, una sense llar, sense ningú.

Els sense llar són la punta de l’iceberg d’una extensa vulnerabilitat social que torna fràgil el món de les relacions i la persona, una vulnerabilitat que té rostres concrets: immigrants, refugiats, mares que no saben què donaran per menjar als seus fills, aturats, pobres de solemnitat, joves a qui els segresten els somnis, els qui queden al marge del progrés, aquells que no disposen dels mínims indispensables per garantir una vida digna. Són els nàufrags del sistema (Latouche, 1993), els pàries urbans (Wacquant, 2007), les vides malaguanyades (Bauman, 2005), els qui viuen en barris d’exili (Dubet & Lapeyronnie, 1992). Són els qui aglutinem i volem representar mitjançant la categoria d’exclosos. Però, en realitat, no són lluny. No són pas fora. No formen part d’un altre món. Són entre nosaltres, enmig del tràfec de les grans ciutats, viuen a la intempèrie o en una habitació rellogada, en un alberg de l’ajuntament, potser a una cel·la de Can Brians, en un barracó d’obra, un taller tèxtil, un garatge, un terrat o uns soterranis.

Ens proposem, a continuació, provar de veure per què té sentit parlar de pobresa i de desigualtats en el context català. Malgrat l’èxit de la noció d’exclusió, la pobresa segueix essent una constant i un referent. Abans de preguntar-nos per què s’ha fet el pas terminològic i perceptiu de la pobresa a l’exclusió, fem un breu recorregut per alguns dels informes i estudis sobre pobresa que s’han publicat els darrers anys a Catalunya. Veurem, però, que aquest recorregut no es pot fer sense negar la complexitat inherent al fet de voler dir qui és pobre avui a Catalunya i sense defugir les conseqüències que això té en la vida política del país i dels seus ciutadans.

Ho ha deixat escrit Amartya Sen: no hi ha cap definició de pobresa que pugui escapar als valors, les motivacions i l’ètica. L’enfocament de Sen és el de l’opció pel pobre com a tal. El problema de la pobresa és, en primer lloc, el del pobre. És per això que per a Sen és important que la perspectiva d’anàlisi de la pobresa sigui des de la immersió, això és, des de l’arrelament en la vida de la gent. “La veritat ètica està en la vida humana i correspon a ella; sols pot ser mirada des del punt de vista de la immersió” (Nussbaum & Sen, 1998, 320). L’interès i l’estudi de la pobresa només tenen sentit per l’interès i la reivindicació de la dignitat del mateix pobre. Sen assenyala que “el primer requisit del concepte de pobresa és el criteri per decidir en qui hauríem d’enfocar la preocupació” (Sen, 1991). Després ens aporta el seu parer: “L’enfocament del concepte de pobresa està en el benestar del pobre com a tal”.

Des d’aquesta perspectiva, que se centra en la mateixa persona del pobre, la seva dignitat, les seves llibertats i capacitats, es presenten molts límits a l’hora de mesurar i oferir xifres estadístiques. Sí que ens sembla important, en la línia d’una recerca que es vol comprensiva, avançar en la interrogació i el dubte sobre allò que entenem per pobresa. De la interrogació neixen nous dubtes i es desprenen limitacions inherents a la voluntat de mesurar i gestionar la pobresa. Resseguint les incerteses i la indicibilitat del fenomen, emergeix el costat fosc, l’opacitat de l’objecte “pobresa” (allò que queda als marges de la fotografia, allò que la recerca empírica no deixa veure). Les preguntes inicials es transformen, ens n’apareixen d’altres al llarg del camí que ens semblen més pertinents, que ens revelen alguna cosa de la manera com mirem i interpretem el món dels pobres. El repte segueix essent deixar-nos mirar i interpel·lar pel seu crit, no tancar els ulls i escoltar la seva veu.

sumar i restar pobres

Hi ha una pregunta que interessa –que semblaria obligada– i que gairebé sempre ens fan als qui treballem en l’àmbit de l’acció social quan participem en taules rodones, conferències o entrevistes a la ràdio: quantes persones pobres hi ha a Catalunya? Si el tema interessa, se sol acompanyar d’altres preguntes com: qui considerem que és una persona pobre? Ha augmentat la pobresa? Per als mitjans de comunicació, les xifres –que en realitat no sempre diuen gran cosa– són imprescindibles. El periodista sap que sense una xifra, i si pot ser impactant, no hi ha notícia. Allà on hi ha xifra, hi ha titular. Sense una xifra, la pobresa segueix essent invisible. Un cop coneguda la xifra (depèn de la sensibilitat i els interessos dels uns i els altres), la pobresa pot continuar essent igualment invisible. I així anem tots, periodistes, polítics, investigadors, líders i agents socials de tota mena: darrere la xifra. I els pobres, aliens al mareig de dades, segueixen al lloc on eren.

Tornem-hi. No hem oblidat la pregunta: quants pobres hi ha a Catalunya? Les respostes varien segons qui respon i des d’on ho fa. Són fruit del posicionament, perquè s’han de respondre des d’un lloc determinat. Les darreres dades de l’Institut Nacional d’Estadística situen en un 19,9% el percentatge de persones que estan per sota del llindar de la pobresa relativa a l’estat espanyol (Enquesta de condicions de vida 2006, INE, novembre del 2007). Des de l’INE, amb aquesta mateixa dada, se situava el percentatge de pobres a Catalunya en un 12,1%. És una dada que no és correcta si s’aplica la renda mitjana catalana en lloc de l’espanyola. En aquest cas, el percentatge a Catalunya es va fixar per a l’any 2006 al voltant del 19%, segons les dades oficials de l’Institut d’Estadística de Catalunya (IDESCAT, 2008). La referència catalana varia també si es defineix la línia de pobresa en un àmbit territorial més reduït (i, per exemple, a les comarques de Tarragona, o en un municipi com Solsona, els valors serien més petits).

En el context català, que és l’europeu, la major part de les investigacions estableixen un llindar de pobresa relativa que es fixa d’acord amb la societat de referència. Per tant, quin és el llindar de pobresa que hem de fer servir a Catalunya? Un llindar català o estatal? O potser caldria un llindar europeu? O un llindar mundial? O local? Aquestes són preguntes que formulen els autors de l’estudi Evolució de la pobresa monetària i la desigualtat a Catalunya (2005).

La major part dels informes i les dades que s’ofereixen a nivell estatal i autonòmic es refereixen a una concepció relativa de la pobresa, que es mesura per sota del 60% de la mediana[3] segons les recomanacions i els estàndards europeus.[4]D’aquesta manera es considera pobra tota persona que té una renda disponible per sota d’aquesta mediana. L’objectiu és establir un llindar d’ingressos a partir del qual es considera que el nivell de vida és adequat. Per tant, aquesta concepció de la pobresa està molt lligada a la concepció de la desigualtat: “Per tal de mesurar el risc a la pobresa a la qual està exposada una població, cal establir un llindar d’ingressos anuals sota el qual una llar o una persona entra en l’àmbit d’aquest risc: en el cas de Catalunya, aquest llindar és de 8.276 euros nets anuals, el qual situa el risc a la pobresa de la població en un 19%. En comparació de l’any anterior, la taxa de risc a la pobresa ha augmentat, ja que era del 17,2%” (IDESCAT, 2008).

El valor del llindar, quan és expressat com a valor dels ingressos totals de la llar, dependrà de la dimensió de la llar i de les edats dels seus membres. Per exemple: “Per a una llar unipersonal, el llindar del risc de pobresa s’estableix en 8.276 euros nets anuals; mentre que, per a una llar amb dos adults i dos infants menors de 14 anys, el llindar passa a ser de 17.380 euros” (IDESCAT, 2008).

A l’hora de mesurar la pobresa econòmica, no és el mateix viure sol o amb altres membres de la família que tenen ingressos, com tampoc no és el mateix tenir cura de fills petits o no tenir-ne o haver de fer una transferència econòmica, com en el cas de les separacions matrimonials. També cal considerar el nivell de prestacions públiques a les quals es té accés i, en tercer lloc, el nivell de preus del cistell d’anar a comprar, que varia enormement segons la situació personal: “Recentment també s’ha generalitzat l’ús d’estadístiques que introdueixen l’anàlisi de variables que tenen a veure amb diferents aspectes que afecten la qualitat de vida i que van més enllà dels valors monetaris. Saber com és la família en què es viu, quina és la situació laboral, quina situació es té en relació amb l’habitatge, quin és l’estat de salut, quines són les dificultats d’accés als recursos socials existents i quina és la situació legal de les persones són dades que cal tenir en compte quan parlem de pobresa” (Recio, 2006 a).

La resposta oficial a la pregunta sobre el nombre de pobres a Catalunya, la podem anar a trobar a l’IDESCAT, que situa la taxa del risc de pobresa de la població en un 19% segons les dades més recents, publicades el mes de març del 2008. És una taxa que ens situa molt per sobre de la mitjana europea, un 16%, i que només és superada per Grècia, Irlanda i Portugal, amb un 20%, i que dista molt de països com Suècia, que té la taxa més baixa, un 9%.

“La pobresa creix i afecta dos de cada deu catalans”, deia el titular de la periodista Sònia Pau l’endemà de la publicació de la nota de premsa de l’IDESCAT: “Més d’1,3 milions de persones, és a dir, gairebé dos de cada deu catalans, viuen amb menys de 690 euros al mes” (Avui, 28 de març del 2008). Si atenem a d’altres criteris, però, es poden oferir altres dades. Això és el que feia també recentment la Taula d’Entitats del Tercer Sector, que situava la taxa de pobresa en un 25% de la població, referint-se en aquest cas a tots aquells que “en algun moment” han estat en aquesta situació. Davant d’aquesta realitat, i amb el suport d’un percentatge tan alt, la Taula demanava un “pla per a la inclusió social, amb mesures, recursos, estratègies i objectius reals per tal de disminuir la pobresa” (gener del 2008).

[3] La mediana és el valor que, ordenant tots els individus de menors a majors ingressos, deixa una meitat d’aquests individus per sota d’aquest valor, i l’altra meitat, per sobre.

[4] Durant molts anys, els indicadors utilitzats per mesurar la pobresa es van establir a partir de metodologies d’allò més variades, i l’heterogeneïtat invalidava qualsevol comparació entre estudis i països quan no es feien a partir de la mateixa font. El 2001, naixia l’EU-SILC (European Survery of Income and Living Condition), hereu de l’antic Panel de llars de la Unió Europea; i el 2003, el Parlament i el Consell aprovaren un reglament relatiu a les estadístiques comunitàries on s’instava a fer ús de les metodologies de consens. A l’estat espanyol es va posar en marxa l’Enquesta de condicions de vida, que a Catalunya s’encarrega d’explotar l’Institut Català d’Estadística (IDESCAT).

ambigüitats i límits en la mesura de la pobresa econòmica

La definició estrictament monetària de la pobresa ha estat molt criticada per la seva limitació. És considerada per alguns autors arbitrària i alhora simplista (Labbens, 1978). L’argument més destacat és força evident: que una persona es trobi en situació de pobresa no depèn només del seu nivell d’ingressos, sinó que hi ha molts altres factors associats. Qui no coneix un amic, una tieta o una veïna que, pel seu nivell d’ingressos, podríem considerar un pobre de solemnitat? Pel que fa al nombre, sempre obtenim estimacions, percentatges i xifres que fan anar els pobres amunt i avall del llistó de mesura.

Una decisió que cal prendre per mesurar la pobresa monetària és si ho fem a partir de les despeses o els ingressos, i a partir de les llars o els individus. Més enllà de la xifra, però, per entendre de què parlem són imprescindibles altres indicadors que ens ofereixen els nivells d’intensitat i de perseverança de la pobresa. No és el mateix per a una família catalana que manquin quinze euros o cent quinze euros cada mes.[5] El mateix podem dir de la persistència. El temps és una dimensió crucial de la pobresa. No és el mateix el fet que, per raons diverses, hi hagi un temps limitat de pobresa i penúria econòmica que viure de manera persistent com a pobre enmig d’una societat rica. Això ha dut a utilitzar noves mesures que porten a diferenciar entre diferents graus o nivells de pobresa. Els adjectius més freqüents són els de pobresa relativa, moderada, crònica, severa, extrema o absoluta.[6]

Llindar per a l’any 2005 (import en euros anuals)

Pobresa severa | 25% de la mitjana dels ingressos | 3.037
Pobresa alta | 40% de la mitjana dels ingressos | 4.231
Pobresa moderada | 60% de la mitjana dels ingressos | 6.347

No hi ha una ciència que objectivi el que significa ser pobre. Per això també hi ha els qui defensen una concepció del que significa ser pobre des del punt de vista subjectiu, segons la percepció que es té, i no solament com un fenomen quantificable.

Aquestes limitacions en la mesura de la pobresa a partir d’un llindar oficial van ser a l’origen de la introducció de la noció de privació social. La privació relativa en l’accés a determinats béns i serveis és un complement a l’indicador de la pobresa monetària. Per tal de superar el caràcter unidimensional i els límits de l’anàlisi de la pobresa en termes d’ingressos i rendes es va introduir la noció de privació. Per a Peter Townsend, sociòleg anglès, la deprivation permet centrar l’anàlisi estadística, a l’hora de mesurar la pobresa, en les condicions de vida de la gent. La privació serveix per mesurar els límits d’accés a serveis i béns de primera necessitat. En el cas de l’habitatge, per exemple, les dificultats per tenir-hi accés afecten enormement la població més jove i, en canvi, no afecten tant els jubilats, els quals es veuen molt més afectats per la pobresa monetària.[7] Ara bé, per decidir quins són els indicadors de privació social, cal establir amb anterioritat quins són els criteris de benestar i de participació social del conjunt de la població, criteris que poden variar considerablement d’una societat a una altra i que sempre són relatius.

En el cas català, el nivell de privació s’ha mesurat fent la tria de quatre ítems que mostren el nivell de vida de les persones. Segons les dades de l’IDESCAT (2005), les privacions més freqüents en les llars catalanes són:

• No poder-se pagar una setmana de vacances (35,4%).

• No tenir capacitat de reacció econòmica davant de despeses imprevistes de 500 euros (32,4%).

• Dificultats per mantenir l’habitatge a una temperatura adequada (7,5%).

• No poder menjar carn, aviram o peix almenys dos cops per setmana (2,7%).

En l’elaboració dels indicadors i els qüestionaris per mesurar els nivells de privació social o les condicions de vida de la gent, hi ha preguntes que busquen dades objectives, com ara l’edat, el sexe, el lloc o l’any de naixement; dades sobre els comportaments, com les vegades que hom ha menjat carn en la darrera setmana o si hom compra sabates noves cada temporada; o dades d’opinió, com les que es poden obtenir de preguntes com ara “t’agrada el barri on vius?” o “tens dificultat per arribar a fi de mes?”. És evident que, en el moment de tractar-les, són dades qualitativament molt diferents les unes de les altres. Les respostes no tenen el mateix grau de fiabilitat, i tampoc no són comparables les possibilitats que ofereixen a l’hora de fer sumes, percentatges o comparacions. Les preguntes sobre comportaments sempre suposen fer una selecció que mai no és l’única possible i que, d’altra banda, està relacionada amb les qüestions que interessen a l’equip que fa l’estudi perquè considera que són més significatives i també més abordables, però que no necessàriament es corresponen amb les preocupacions, els valors o els interessos dels enquestats (Estruch, 1999).[8]

Però el problema més important a l’hora de mesurar els nivells de privació està en la definició del que es valora com a necessitat o del que és una situació de benestar per a tothom. Pressuposa un consens o una uniformitat d’estils de vida i de normes socials o valors culturals que no són un reflex de la diversitat i la pluralitat de l’actual societat catalana. Des d’un punt de vista subjectiu, pot resultar molt més significatiu poder seguir enviant diners a Bolívia cada mes que comprar-se sabates noves cada temporada o pagar-se una setmana de vacances. És evident que hi ha factors contextuals, culturals i personals que ens fan valorar diferentment menjar carn, comprar sabates o marxar de vacances una setmana. Fins i tot, segons el lloc on vivim i els canvis climatològics als quals ens veiem exposats, pot tenir un significat molt diferent mantenir a bona temperatura la casa. En el cas de les preguntes d’opinió, la generalització també fa que les respostes –tant el sí com el no sobre les dificultats per arribar a fi de mes– no sempre vulguin dir el mateix. Hi ha una multiplicitat d’interpretacions possibles de la mateixa pregunta a l’hora de respondre.

La privació neix com a alternativa als problemes de mesura de la pobresa, però, a l’hora de la veritat, fa enormement més complexa l’anàlisi, que no queda exempta de les dificultats d’establir mesures objectives. Com establir per a tots uns nivells adequats en relació amb les condicions de vida si no es contemplen les variacions de context o d’interessos?[9]

Els sense llar són la punta de

l’iceberg d’una extens

vulnerabilitat social.

No hi ha una definició de

pobresa que pugui escapar

als valors i l’ètica.

La taxa del risc de pobresa

situa Catalunya molt per

sobre de la mitjana europea.

No hi ha una ciència

que objectivi el que signiﬁca

ser pobre.

[5] Aquesta mena d’interrogació porta a distingir entre les situacions de precarietat, de pobresa moderada i de pobresa severa en els estudis sobre pobresa de FOESSA.

[6] Definicions i llindars de pobresa utilitzats a l’Informe sobre la inclusió social 2008, de la Fundació Un Sol Món (i que s’ha fet segons els estàndards de la Unió Europea): www.obrasocial.caixacatalunya.es

[7] Tot i que no hem de deixar de considerar el creixement de les situacions de mobbing immobiliari, que afecta en primer lloc les persones grans en ciutats com Barcelona (Informe anual del Síndic de Greuges, 2007).

[8] Per a Joan Estruch, s’ha fet i es fa un abús a l’hora d’identificar la sociologia amb les enquestes. Durant molts anys, i encara avui, es confon massa sovint el que són els resultats de les enquestes amb la sociologia. Les enquestes i els seus resultats en xifres i percentatges ens ofereixen, com a màxim, una sociografia. Segons l’opinió del sociòleg català: “La major part dels problemes, de les dificultats i de les ambigüitats de l’ús de les enquestes en sociologia deriven de les enquestes d’opinió, que són, d’altra banda, aquelles de les quals se solen fer ressò els mitjans de comunicació, i que són precisament les menys fiables i les que més es presten a manipulacions de tota mena” (Estruch, 1999, 21).

[9] D’un barri a un altre, i sobretot del poble a la ciutat, els preus varien enormement, com varien també els nivells de consum relacionats amb productes diversos. Una família que viu a Barcelona té una despesa de transport públic que no té una família que viu i treballa en un poble. Per exemple, els de Barcelona estalviaran molta calefacció, estufes, gas o llenya en comparació del consum que es fa, amb el fred de l’hivern, a Camprodon.

la força política del nombre

Comptar, sumar, classificar, ordenar i seleccionar serveixen per valorar i prendre decisions a l’hora d’intervenir. La característica de l’enfocament que identifica la figura del pobre a partir de les condicions de vida mínimes, o d’una cistella bàsica de recursos necessaris, permet classificar els diferents nivells de vida dels grups i les persones a partir d’allò que es considera socialment necessari, valorat, útil, adequat. El debat, però, ens situa en un nivell de gran complexitat, ja que no és gens evident definir quines són les necessitats bàsiques que han d’estar cobertes per ser considerat pobre o no ser-ho.

Víctor Renes, un dels sociòlegs que més ha aprofundit en els temes de pobresa, responsable del Servei d’Estudis de Càritas Espanyola, posa en dubte la mania persistent de quantificar la pobresa: “Per què s’ha de donar tanta importància als números?” (Renes, 1999). La seva resposta apunta la necessitat d’establir un referent per tal de no perdre’ns quan parlem de pobresa. Si bé és cert que en la seva argumentació no nega la dificultat d’establir una definició, també ens planteja la utilitat d’una referència a nivell europeu. La visió relativa de la pobresa fou adoptada fa més de dues dècades per la Unió Europea, i ens permet parlar del mínim nivell de vida: “Aquelles persones els recursos (materials, socials i culturals) de les quals són tan limitats que no poden participar d’un nivell de vida mínimament acceptable en l’estat membre on viuen”. Establir uns índexs i un llindar ens ofereix la força del nombre, i forneix a l’anàlisi estadística un poder indiscutible per revelar la dimensió estructural i política del fenomen. Amb un nombre es compleix l’objectiu polític de dir que, enmig d’una societat de l’abundància, hi ha persones que viuen amb recursos limitats, al marge del benestar i la superabundància, reforçant la consciència dels desequilibris i les desigualtats.

Prenguem un exemple molt proper. Vint anys després, encara té força i ha esdevingut un clàssic el referent, a nivell estatal, dels vuit milions de pobres que va revelar l’Informe FOESSA de Càritas Espanyola l’any 1984. Entre ells, gairebé la meitat (segons els estàndards europeus) es podien considerar en situació de pobresa severa. Va ser una dada que en el seu moment va generar debat i polèmica: “També aquell mateix any un organisme tècnic del Ministeri de Treball va realitzar una enquesta semblant a la de Càritas, però el citat departament va decidir que no es publicarien els resultats, i també va rebutjar els resultats de l’enquesta de Càritas” (Casado, 2007).

Precisament perquè va provocar escàndol, es van utilitzar arguments semblants als que aquí hem pogut plantejar, atès que la consideraven una dada poc científica. Feia emergir un problema del passat, una realitat que es volia superada. La “vella” idea del pobre reprenia una terminologia i un llenguatge que van ser titllats de démodés. Parlar de pobresa incomodava massa en un temps de canvis, el temps del nou context democràtic, del creixement econòmic i del desenvolupament dels serveis socials. Enmig d’un procés de reconeixement i professionalització dels serveis socials, la pobresa recordava la filantropia i les velles pràctiques. Era el temps d’esplendor de la tècnica i l’enginyeria socials.

L’any 2000, un nou Informe FOESSA revelava la consistència de la pobresa en la societat espanyola: més de dos milions de famílies, uns vuit milions i mig de persones, vivien sota el llindar de la pobresa. El nombre de pobres es manté o augmenta, tant com les desigualtats en la nostra societat. Podem continuar argumentant l’ambigüitat, les contradiccions i les limitacions en la mesura, però hi ha constants, com veurem, que apareixen en la fotografia de la pobresa. Avui, vint anys després de la dècada “daurada” de la protecció social, seguim tossudament encasellats en la xifra de vuit milions i mig, malgrat el creixement econòmic, la creació de llocs de treball i l’augment ininterromput del PIB.

Què hi ha més enllà de la força del nombre? Què ens amaga al seu darrere aquesta dada? Abans de seguir el fil del qüestionament, mirem per un moment el que s’ha dit dels perfils i les constants de la fotografia de la pobresa a Catalunya.

les fotografies de la pobresa a catalunya

En el context català, la Fundació Jaume Bofill ha tingut un paper destacat en l’estudi de les desigualtats amb la creació del Panel de Desigualtats socials i els estudis posteriors que s’han fet a partir del recull i l’anàlisi de les seves dades. El dèficit i la manca de dades oficials era una queixa que es feia explícita també en els tres Informes sobre pobresa a Catalunya de la Fundació Un Sol Món, fets en col·laboració amb la Universitat Autònoma de Barcelona. El Panel de Desigualtats i els Informes sobre pobresa van contribuir de manera decisiva a fer més visible i a situar la pobresa en el context del debat social i polític català. Recentment, la Fundació Un Sol Món ha fet pública la primera síntesi del que serà el proper Informe d’inclusió social 2008.[10] Un cop més, la pobresa es fa present i esdevé un fet constatable per mitjà del referent a un llindar oficial i l’anàlisi estadística que acompleix una funció clarament estratègica i política. En paraules del seu director, Àngel Font, amb la creació d’un Observatori de pobresa l’any 2000, “la Fundació perseguia respondre al dèficit detectat en la recerca, les dades i les estadístiques sobre pobresa a Catalunya”.[11] El més destacat com a referent anterior és el Mapa de la pobresa a Catalunya, un estudi sense precedents dirigit pel professor Jordi Estivill. D’altres iniciatives anteriors mereixen ser citades, com l’estudi encarregat per Càritas al sociòleg Joan Costa (1985), on es revela “la cara amagada de l’atur” i l’informe sobre les condicions de vida de la població pobra a la diòcesi de Barcelona (EDIS, 1996).

No hi va haver dades “oficials” fins a l’any 2004. Va ser llavors quan, per tal de complir la normativa harmonitzada en l’àmbit europeu, es va fer la primera Encuesta de condiciones de vida, elaborada per l’INE i publicada l’any 2005: l’Encuesta de condiciones de vida és una enquesta anual que realitza l’INE amb l’objectiu de disposar d’informació estadística sobre la distribució de la renda i l’exclusió social. Està emmarcada en el projecte europeu EU-SILC, encaminat a reforçar la infraestructura informativa per a la formulació i l’avaluació de l’impacte de les polítiques socials en tot el territori europeu mitjançant un conjunt d’operacions estadístiques harmonitzades. El Consell Europeu ha normativitzat aquesta operació amb nombrosos reglaments.

La combinació de les variables ofereix els perfils dels col·lectius que viuen en un alt percentatge per sota del llindar del risc de pobresa (INE, 2006):

• Les llars en què ningú no treballa i amb fills dependents (67,7%) estan per sota del llindar de la pobresa.

• Les persones grans de 65 anys o més que viuen soles (51,8%).

• Les llars on no treballa ningú, però sense fills dependents (47,6%).

• Les llars d’un adult amb almenys un fill dependent al seu càrrec (llars monoparentals) (40,3%).

• Les llars amb tres o més fills dependents al seu càrrec (39%).

L’àmbit geogràfic és tot el territori espanyol, tot i que en cada comunitat autònoma s’ha dissenyat una mostra independent que la representa per tal de produir resultats significatius en aquest nivell de desagregació territorial. L’Institut d’Estadística de Catalunya (IDESCAT) disposa, per primera vegada, d’informació estadística de l’Encuesta de condiciones de vida de l’INE (2004) sobre la distribució de la renda i el risc de pobresa a Catalunya, i presenta el 2005 una ampliació dels resultats.

Els resultats obtinguts a nivell estatal revelen que un de cada cinc espanyols pot ser considerat pobre: el nivell de pobresa general afecta el 19,9% de la població espanyola, i d’aquests pobres, un 20 per cent (aproximadament un 4% de la població total) estan situats en la pobresa severa. El sexe, l’edat, la composició de les llars i l’ocupació són les variables més significatives a l’hora de fer percentatges. Hi ha un major risc de pobresa per a les dones, com també per als menors d’edat o els més grans de 65 anys, o per als qui habiten llars unipersonals, i les tres quartes parts dels adults que són pobres no estan ocupats (inactius, aturats o jubilats).

Amb aquesta combinació de variables es pot afirmar que la pobresa econòmica en el conjunt de l’estat està relacionada amb la intensitat del treball, l’existència de fills dependents i, de manera especial, la combinació de l’edat i el sexe.

Les dades en el context català reflecteixen el nivell de desigualtat econòmica de la societat catalana: “Els índexs de desigualtat mostren com el 20% de les llars catalanes amb majors ingressos acumulen 4,77 vegades més que el que ingressen el 20% de les llars més desafavorides, mentre que el 10% de les llars més afavorides ingressen 7,88 vegades més que el 10% de les llars més empobrides” (IDESCAT, 2007). La dada del 20% es manté per al 2006 (IDESCAT, 2008).

D’altra banda, una de les consideracions que més repercussió política té a Catalunya, segons el que es desprèn de les dades de l’IDESCAT publicades sobre la base de l’Encuesta de condiciones de vida de l’INE (2006), és el fet que el sexe i l’edat són variables fonamentals per analitzar la incidència de la pobresa:

• El 20,8% de les dones se situen sota el llindar, mentre que en el cas dels homes aquest percentatge és del 17,2%.

• Els ingressos són un 22,3% inferiors en les llars on la persona de referència és una dona.

• El risc de pobresa afecta una de cada tres dones més grans de 65 anys.

D’altres variables fonamentals –sempre segons les dades oficials de l’IDESCAT– són l’estat civil, el nivell de formació i la nacionalitat. Segons l’ampliació de resultats de l’Encuesta de condiciones de vida del 2006 per a Catalunya, els grups més desafavorits són:

• La població de nacionalitat estrangera (40,1%).

• Les persones amb educació primària o inferior (29,9%).

• Les vídues (28,5%).

Segons la composició de la llar, els col·lectius més vulnerables al risc de pobresa a Catalunya són:

• Les llars amb una persona sola de més de 65 anys (51,7%).

• Les llars monoparentals (41’6%).

En el resum fet públic en nota de premsa per l’IDESCAT el març del 2008, referent a les dades de l’any 2006, no es diu res de la relació entre el risc de pobresa i l’activitat laboral de les persones. Cap diari no se’n farà ressò. Si anem a cercar la dada en la pàgina web del mateix IDESCAT, comprovem que, dels adults que es troben sota el llindar del risc de pobresa, un 40,9% són població activa: un 34,8% són ocupats, i un 6,1%, aturats. La resta, el 58,5%, són població inactiva: un 23% són persones jubilades; i el 35,5% restant es troba en altres situacions d’inactivitat. La inactivitat o la intensitat del treball és una variable fonamental en relació amb el risc de pobresa. Destaca –tot i ser una dada que no es recull en la nota de premsa– el 34,8% de persones ocupades entre els que viuen sota el llindar de la pobresa. Quan més endavant ens referim a l’exclusió social, parlarem de la inestabilitat, la precarietat i la fragilitat integradora del treball. Ens preguntarem, entre altres coses: treballar evita la pobresa? Si bé és cert que els subjectes inactius representen el major percentatge de població que viu sota el llindar de la pobresa, també és significatiu el fet que entre els subjectes actius hi ha un volum important de persones pobres que treballen. Efectivament, l’ocupació laboral és encara una de les millors formes de protecció contra la pobresa. Ara bé, les dades estadístiques sobre la distribució de la població amb risc de pobresa qüestionen l’evidència: estar ocupat i tenir una feina segueix essent un factor que evita la pobresa?

[10] Nota de premsa publicada el gener del 2008 a www.obrasocial.caixacatalunya.es

[11] Paraules pronunciades el 13 de desembre del 2007 al Parlament de Catalunya. Encara avui, aquests informes s’han convertit en un referent per parlar de pobresa a Catalunya. Un exemple d’això ens el va donar la primera jornada dedicada a la pobresa i la inclusió al Parlament de Catalunya. Els informes de la Fundació Un Sol Món i el Panel de desigualtats de la Fundació Jaume Bofill van ser els referents a l’hora de presentar les dades.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.