Гюстав Лебон
ПСИХОЛОГІЯ ЛЮДСЬКИХ СПІЛЬНОТ

ПСИХОЛОГІЯ НАРОДІВ

Вступ
Сучасні ідеї рівності й психологічні основи історії

Виникнення і розвиток ідеї рівності. – Спричинені нею наслідки. – Чим же обернулося її застосування. Нинішній її вплив на маси. – Завдання, намічені в цій роботі. – Дослідження головних чинників загальної еволюції народів. Чи виникає ця еволюція з установ? – Чи не містять в собі елементи кожної цивілізації – установи, мистецтва, вірування тощо – відомих психологічних основ, властивих кожному народу зокрема? – Значення випадку в історії і незмінні закони. – Труднощі зміни спадкових ідей в даному суб’єкті.

Ідеї, правлячі установами народів, проходять дуже довгу еволюцію. Утворюючись дуже повільно, вони разом з тим дуже повільно зникають. Ставши для освічених голів очевидними помилками, вони ще дуже довго залишаються незаперечними істинами для натовпу і продовжують впливати на темні народні маси. Якщо важко навіяти нову ідею, то ще важче знищити стару. Людство постійно і відчайдушно чіпляється за мертві ідеї і мертвих богів.

Уже майже півтора століття пройшло з того часу, як поети і філософи, вкрай неосвічені щодо первісної історії людини, різноманітності її душевної організації і законів спадковості, кинули в світ ідею рівності людей і рас.

Ця ідея, дуже зваблива для мас, незабаром міцно закріпилася в їх душі і не забарилася принести свої плоди. Вона вразила основи старих спільнот, породила одну з найстрашніших революцій і кинула західний світ в цілу низку сильних конвульсій, яким неможливо передбачити кінця.

Без сумніву, деякі з нерівностей, які розділяють індивідуумів і раси, були занадто очевидними для того, щоб доводилося серйозно їх оскаржувати; але люди легко втішалися тим, що ці нерівності – тільки наслідки відмінностей у вихованні, що всі люди народжуються однаково розумними і добрими і що одні тільки установи могли їх розбестити. Засіб проти цього був дуже простим: перебудувати установи і дати всім людям однакове виховання. Таким чином, установи та просвітництво стали великою панацеєю сучасних демократій, засобом для виправлення нерівностей, образливих для великих принципів, які є єдиними божествами сучасності.

Втім, новітні успіхи науки з’ясували всю безплідність егалітарних теорій і довели, що розумова безодня, створена минулим між людьми і расами, може бути заповнена тільки дуже повільними спадковими накопиченнями. Сучасна психологія разом з суворими уроками досвіду показала, що виховання і установи, пристосовані до відомих осіб і до відомих народів, можуть бути дуже шкідливими для інших. Але не у владі філософів після переконання у їх помилковості вилучити з обігу ідеї, пущені ними в світ. Наче ріка, яка вийшла з берегів і яку не здатна утримати ніяка гребля, ідея продовжує свій спустошливий, величний і страшний потік.

І дивіться, яка непереможна сила ідеї! Немає жодного психолога, жодної скільки-небудь освіченої державної людини, і особливо – жодного мандрівника, який би не знав, наскільки хибно химерним є поняття про рівність людей, що перевернуло світ, викликало в Європі гігантську революцію і кинуло Америку в криваву війну за відділення Південних Штатів від Північноамериканського Союзу; ніхто не має морального права ігнорувати те, наскільки наші установи і виховання згубні для нижчих народів; і за всім тим не знайдеться жодної людини – принаймні у Франції, – яка б, досягнувши влади, могла б опиратися громадській думці і не вимагати цього виховання і виконання цих установ від туземців наших колоній. Застосування системи, виведеної з наших ідей рівності, розоряє метрополію і поступово призводить всі наші колонії в стан плачевного занепаду; але принципи, з яких система походить, ще не похитнулися.

Будучи, втім, далекою від занепаду, ідея рівності продовжує ще рости. В ім’я цієї рівності соціалізм, який, мабуть, має незабаром поневолити більшість народів Заходу, домагається забезпечення їхнього щастя. В його ім’я сучасна жінка вимагає для себе однакових прав і однакового виховання з чоловіком.

Про політичні та соціальні перевороти, вироблені цими принципами рівності, і про ті набагато важливіші, які їм судилося ще породити, маси анітрохи не дбають, а політичне життя державних людей занадто коротке для того, щоб вони про це більше турбувалися. Втім, верховний володар сучасності – громадська думка, і було б абсолютно неможливо не слідувати за ним.

Для оцінки соціальної важливості якої-небудь ідеї немає більш вірного мірила, ніж та влада, яку вона має над умами. Частка істини або брехні, яка в ній є, може являти інтерес тільки з філософської точки зору. Коли справжня або помилкова ідея перейшла у мас в почуття, то повинні поступово проявлятися всі наслідки, які з неї випливають.

Отже, за допомогою освіти і установ потрібно приступити до здійснення сучасної мрії про рівність. З їх допомогою ми намагаємося, виправляючи несправедливі закони природи, відлити в одну форму мізки негрів з Мартініки, Гваделупи і Сенегалу, мізки арабів з Алжиру і, нарешті, мізки азіатів. Звичайно, це – абсолютно нездійсненна химера, але хіба не постійна гонитва за химерами становила досі головне заняття людства? Сучасна людина не може ухилитися від закону, якому підпорядковувалися його предки.

Я в іншому місці показав плачевні результати, яких досягли європейським вихованням і установами серед нижчих народів. Так само я виклав результати сучасної освіти жінок і не маю наміру тут повертатися до старого. Питання, які нам належить вивчити в цій роботі, матимуть більш загальний характер.

Залишаючи осторонь подробиці або звертаючись до них лише тому, що вони виявляться необхідними для доведення викладених принципів, я досліджую утворення і душевний лад історичних рас, тобто штучних рас, утворених в історичні часи випадковостями завоювань, імміграцій і політичних змін, і постараюся довести, що з цього душевного ладу випливає їх історія. Я встановлю ступінь міцності і мінливості характерів рас і спробую також дізнатися, чи прямують індивідууми і народи до рівності або, навпаки, прагнуть якомога більше відрізнятися один від одного. Довівши, що елементи, з яких утворюється цивілізація (мистецтво, установи, вірування), складають безпосередні продукти расової душі і тому не можуть переходити від одного народу до іншого, я визначу ті непереборні сили, від дії яких цивілізації починають меркнути і потім згасають. Ось питання, які мені вже доводилося не раз обговорювати в моїх працях про цивілізації Сходу. На цей маленький том слід дивитися лише як на короткий їх синтез.

Найбільш яскраве враження, винесене мною з тривалих подорожей різними країнами, – це те, що кожен народ має душевний лад настільки стійкий, як і його анатомічні особливості, і саме від нього і походять його почуття, його думки, його установи, його вірування і його мистецтва. Токвіль та інші знамениті мислителі думали знайти в установах народів причину їх розвитку. Я ж переконаний в іншому і сподіваюся довести, беручи приклади якраз з тих країн, які вивчав Токвіль, що установи мають на розвиток цивілізацій вкрай малий вплив. Вони найчастіше є наслідками, але дуже рідко бувають причинами.

Без сумніву, історія народів визначається дуже різними факторами. Вона сповнена особливими подіями, випадковостями, які були, але могли і не бути. Однак поряд з цими випадковостями, з цими побічними обставинами існують великі незмінні закони, які керують загальним рухом кожної цивілізації. Ці незмінні, найзагальніші і найосновніші закони випливають з душевного ладу рас. Життя народу, його установи, його вірування і мистецтва – лише видимі продукти його невидимої душі. Для того, щоб який-небудь народ перетворив свої установи, свої вірування і своє мистецтво, він повинен спочатку переробити свою душу; для того щоб він міг передати іншому свою цивілізацію, потрібно, щоб він був спроможний передати йому також свою душу. Без сумніву, не те нам говорить історія; але ми легко доведемо, що, записуючи протилежні твердження, вона вводить себе в оману порожньою видимістю.

Мені довелося одного разу викласти перед великим конгресом деякі з ідей, які розвиваються в цій праці.

На зборах було всілякого видатного люду: міністри, губернатори колоній, адмірали, професори, науковці, які належали до цвіту різних націй. Я розраховував зустріти в подібному зібранні деяку однодумність щодо основних питань. Однак її зовсім не було. Висловлені думки виявилися абсолютно не залежними від ступеня культурності тих, хто їх висловлював.

Передавало ці погляди, головним чином, те, що становило спадкові почуття різних рас, до яких належали члени названого конгресу. Ніколи мені не було так ясно, що люди кожної раси мають, незважаючи на різницю їх соціального стану, не зруйновний запас ідей, традицій, почуттів, способів мислення, що складає несвідомий спадок їхніх предків, проти якого всякі аргументи абсолютно безсилі.

Насправді, думка людей перетворюється не впливом розуму. Ідеї починають впливати тільки тоді, коли вони після дуже повільної переробки перетворилися на почуття і проникли, відповідно, в темну сферу несвідомого, де виробляються наші думки. Для навіювання ідей книги мають не більшу силу, ніж слово. Так само не з метою переконувати, але частіше за все з метою розважитися, філософи витрачають свій час на писання. Лиш тільки людина виходить зі звичайного кола ідей середовища, в якому їй доводиться жити, вона повинна заздалегідь відмовитися від будь-якого впливу і задовольнятися вузьким колом читачів, які самостійно дійшли до ідей, аналогічних тим, які вона захищає.

Одні тільки віруючі апостоли можуть змусити себе слухати, плисти проти течії, змінювати ідеал цілого покоління, але це найчастіше завдяки вузькості їх думки і певній дозі фанатизму, в чому їм не можна заздрити.

Втім, не писанням книг вони допомагають перемогти якомусь віруванню. Вони довго сплять в землі, перш ніж заманеться літераторам, зайнятим фабрикацією легенд про них, змусити їх говорити.

Книга перша
Психологічні властивості рас

Розділ I
Душа рас

Як натуралісти класифікують види. – Застосування до людини їх методів. – Слабка сторона сучасних класифікацій людських рас. – Підстави психологічної класифікації. – Середні типи рас. – До якої міри дозволяє їх встановити спостереження. – Психологічні чинники, які визначають середній тип раси. – Вплив предків і безпосередніх батьків. – Загальне психологічне надбання, яким володіють всі індивідууми відомої раси. – Величезний вплив померлих поколінь на сучасні. – Математичні основи цього впливу. – Як колективна душа поширюється від сім’ї на село, місто, провінцію. – Переваги і небезпеки, які випливають з утворення міста як відокремленого цілого. – Обставини, за яких утворення колективної душі неможливе. – Приклад Італії. – Як природні раси поступилися місцем історичним расам.

Натуралісти засновують свою класифікацію видів на присутності певних анатомічних особливостей, відтворюваних спадковістю з правильністю і постійністю. Ми тепер знаємо, що ці особливості змінюються спадковим накопиченням непомітних змін; але якщо розглядати тільки короткий період історичних часів, то можна сказати, що види незмінні.

При застосуванні до людини методи класифікації натуралістів дали можливість встановити відоме число зовсім відмінних типів. Ґрунтуючись на суто анатомічних ознаках, таких як колір шкіри, форма і ємність черепа, стало можливим встановити, що людський рід складається з багатьох абсолютно відмінних видів і, ймовірно, дуже різного походження. Для вчених, які відносяться з благоговінням до міфологічних традицій, ці види є не більше ніж раси. Але, як ґрунтовно хтось сказав, «якби негр і кавказець були равликами, то всі зоологи одноголосно стверджували б, що вони становлять різні види, які ніколи не могли походити від однієї і тієї ж пари, від якої вони поступово віддалялися».

Ці анатомічні особливості, принаймні, ті з них, які мають відношення до нашого аналізу, допускають тільки загальні, дуже грубі поділи. Їх відмінності з’являються тільки у людських видів, абсолютно відмінних один від одного, наприклад у білих, негрів і жовтих. Але народи, дуже схожі за своїм зовнішнім виглядом, можуть сильно відрізнятися своїми способами відчувати, діяти і, отже, своїми цивілізаціями, своїми віруваннями, своїми мистецтвами. Чи можливо поєднати в одну групу іспанця, англійця та араба?

Чи не очевидними є існуючі між ними психічні відмінності, і чи не прочитуються вони на кожній сторінці їхньої історії?

За браком анатомічних особливостей хотіли спертися для класифікації відомих народів на різні елементи, такі як мови, вірування і політичні установи; але подібні класифікації не витримують серйозної критики. Принагідно ми покажемо, що багато народів зуміли асимілюватися, змінивши чужі мови, вірування і установи настільки, щоб вони могли узгоджуватися з їх душевним складом.

Підстави для класифікації, яких не можуть дати анатомія, мови, середовище, політичні угруповання, даються нам психологією. Остання показує, що позаду установ, мистецтв, вірувань, політичних переворотів кожного народу знаходяться відомі моральні та інтелектуальні особливості, з яких випливає його еволюція. Ці особливості в своїй сукупності й утворюють те, що можна назвати душею раси.

Кожна раса має таку ж стійку психічну організацію, як її анатомічна організація. Те, що перша знаходиться в залежності від будови мозку, в цьому важко сумніватися. Проте оскільки наука ще недостатньо пішла вперед, щоб показати нам деталі його механізму, то ми не можемо брати його за основу. Втім, ближче знайомство з ним анітрохи не може змінити опису психічної організації, яка з нього випливає і яку відкриває нам спостереження.

Моральні й інтелектуальні особливості, сукупність яких виражає душу народу, являють собою синтез всього його минулого, спадок всіх його предків і спонукальні причини його поведінки. В окремих індивідуумів тієї самої раси вони здаються настільки ж мінливими, як риси обличчя; але спостереження показує, що більшість індивідуумів цієї раси завжди має певну кількість загальних психологічних особливостей, так само міцних, як анатомічні ознаки, за якими класифікуються види. Як і ці останні, психологічні особливості відтворюються спадковістю з правильністю і постійністю.

Цей агрегат загальних психологічних особливостей становить те, що обґрунтовано називають національним характером. Їх сукупність утворює середній тип, що дає можливість визначити народ. Тисяча французів, тисяча англійців, тисяча китайців, взятих випадково, звичайно, повинні відрізнятися один від одного; проте вони володіють через спадковість їхньої раси загальними властивостями, на підставі яких можна відтворити ідеальний тип француза, англійця, китайця, аналогічний ідеальному типу, який уявляє собі натураліст, коли він в загальному описує собаку або коня. У додатку до зібрання різновидів собак чи коней подібний опис може містити тільки спільні для всіх ознаки, але зовсім не ті, за якими можна розрізняти їх численні породи.

Якщо тільки раса досить давня і, відповідно, однорідна, то середній її тип досить добре визначився для того, щоб швидко зміцнитися в думці спостерігача.

Коли ми відвідуємо чужий народ, то тільки особливості, які нас вражають, можна визнати загальними для всіх мешканців відвідуваної нами країни, тому що тільки вони постійно повторюються.

Індивідуальні відмінності рідко повторюються, а тому і вислизають від нас; і незабаром ми не тільки вміємо розрізняти з першого погляду англійця, італійця, іспанця, але починаємо помічати в них відомі моральні та інтелектуальні особливості, які складають якраз ті основні риси, про які ми говорили вище. Англієць, гасконець, нормандець, фламандець відповідають в нашому уявленні цілком визначеному типу, який ми можемо легко описати. Додатковий опис окремого індивідууму може бути недостатнім, а іноді й невірним; але стосовно більшості індивідуумів певної раси він дає найточніше його зображення.

Несвідома мозкова робота, за допомогою якої визначаються фізичний і психічний тип якого-небудь народу, абсолютно тотожна по суті з методом, який дає можливість натуралісту класифікувати види.

Ця тотожність психічної організації більшості індивідуумів певної раси має дуже прості фізіологічні підстави. Кожен індивідуум, в дійсності, є безпосередньо продукт не тільки своїх безпосередніх батьків, але ще – своєї раси, тобто всього ланцюга його предків. Вчений-економіст Шейсон вирахував, що у Франції, якщо рахувати по три покоління на сторіччя, кожен з нас має в своїх жилах кров принаймні 20 мільйонів сучасників будь-якого тисячоліття… «Всі жителі однієї й тієї ж місцевості, однієї й тієї ж провінції за необхідності мають спільних предків, зроблені з однієї глини, носять один відбиток і постійно зводяться назад до середнього типу тим довгим і важким ланцюгом, якого вони є тільки останні ланки. Ми водночас діти своїх батьків і своєї раси. Не тільки почуття, але ще фізіологія і спадковість роблять для нас батьківщину другою матір’ю».

Якщо перекласти мовою механіки впливи, яким піддається індивідуум і які керують його поведінкою, то можна сказати, що вони бувають троякі.

Перший і, ймовірно, найважливіший – вплив предків; другий – вплив безпосередніх батьків; третій, котрий зазвичай вважають найпотужнішим і який, однак, є найслабшим, – вплив середовища. Це останнє, якщо розуміти під ним різні фізичні і моральні впливи, яким піддається людина протягом свого життя і, звичайно, впродовж свого виховання, виробляє тільки дуже слабкі зміни. Фактори середовища починають реально впливати тільки тоді, коли спадковість накопичувала їх в одному і тому ж напрямку протягом дуже довгого часу.

Що б людина не робила, вона завжди і перш за все – представник своєї раси. Той запас ідей і почуттів, який приносять з народженням в світ всі індивідууми однієї і тієї ж раси, утворює душу раси. Невидима у своїй сутності, ця душа дуже видима в своїх проявах, так як в дійсності вона управляє всією еволюцією народу.

Можна порівнювати расу зі з’єднанням клітинок, які утворюють живу істоту. Ці мільярди клітинок мають дуже нетривале існування, тим часом як тривалість існування утвореної їхнім поєднанням істоти відносно дуже довга; клітини, отже, одночасно мають життя особисте і життя колективне, життя істоти, для якої вони служать речовиною. Так само кожен індивідуум якої-небудь раси має дуже коротке індивідуальне життя і дуже довге колективне. Це останнє є життя раси, в якому він народився, продовженню якого він сприяє і від якого він завжди залежить.

Раса тому повинна бути розглянута як постійна істота, не підпорядкована дії часу.

Ця постійна істота складається не тільки з живучих індивідуумів, що утворюють його в даний момент, але також з довгої низки мертвих, які були їх предками. Щоб зрозуміти істинне значення раси, слід продовжити її одночасно в минуле і в майбутнє. Вони керують незмірною частиною несвідомого – тією невидимою сферою, яка тримає під своєю владою всі прояви розуму і характеру. Долею народу керують набагато більшою мірою померлі покоління, ніж живі. Ними одними закладено основу раси. Століття за століттям вони творили ідеї і почуття і, відповідно, всі спонукальні причини нашої поведінки. Померлі покоління передають нам не тільки свою фізичну організацію; вони вселяють нам також свої думки. Небіжчики – єдині незаперечні господарі живих. Ми несемо тягар їхніх помилок, ми отримуємо нагороду за їх чесноти.

Утворення психічного складу народу не вимагає, як створення тваринних видів, тих геологічних періодів, величезна тривалість яких не піддається нашим обчисленням. Воно, однак, вимагає досить довгого часу. Щоб створити в такому народі, як наш, навіть достатньо слабкою, ту спільність почуттів, яка утворює його душу, потрібно було більше десяти століть.

Цей період, дуже довгий для наших літописів, в дійсності, досить короткий. Якщо такого відносно обмеженого проміжку часу достатньо, щоб закріпити певні особливості, то це обумовлюється тим, що діюча впродовж конкретного часу в одному напрямку якась причина швидко утворює дуже великі результати. Математики нам довели, що коли ця причина продовжує виробляти один і той самий наслідок, то причини зростають в арифметичній прогресії (1, 2, 3, 4, 5…), а наслідки – в геометричній прогресії (2, 4, 8, 16, 32…).

Причини є логарифми наслідків. У відомій задачі про подвоєння хлібних зерен на шахівниці відповідний номер шахової клітинки є логарифмом числа хлібних зерен.

Так само для капіталу, відданого під складні відсотки, закон зростання такий, що число років є логарифмом зрослого капіталу. Цими міркуваннями пояснюється той факт, що більшість соціальних явищ може бути вираженою швидко зростаючими геометричними кривими.

В іншій роботі мені довелося довести, що вони можуть виражатися аналітичним рівнянням параболи або гіперболи.

Можливо, найважливішою справою Французької революції було те, що вона прискорила це утворення майже досконалим знищенням дрібних національностей: пікардійців, фламандців, бургундців, гасконців, бретонців, провансальців і т. д., між якими Франція була колись роздроблена. Потрібно, втім, щоб об’єднання було повним, і саме тому, що французи складаються з дуже різних рас і мають, отже, занадто різні ідеї і почуття, вони стають жертвами чвар, яких не знають більш однорідні народи, наприклад, англійці. У цих останніх англосакс, нормандець, древній бретонець, врешті-решт злившись, утворили дуже однорідний тип, тому й спосіб їх дії однаковий. Завдяки цьому злиттю вони врешті-решт міцно набули таких трьох головних основ народної душі: загальних почуттів, спільних інтересів, спільних вірувань. Коли якась нація досягла цього об’єднання, то встановлюється інстинктивна згода всіх її членів з усіх значних питань і серйозні розбіжності не можуть виникати більше в її надрах.

Ця спільність почуттів, ідей, вірувань та інтересів, створена повільними спадковими накопиченнями, надає психічному складу народу велику схожість і велику міцність, забезпечуючи йому водночас величезну силу. Вона створила велич Риму в давнину, перевагу англійців в наші дні. З того часу, як ця спільність зникає, народи розпадаються. Роль Риму скінчилася, коли він перестав нею володіти.

Завжди у всіх народів і в усі часи більшою чи меншою мірою існувало це сплетіння спадкових почуттів, ідей, традицій і вірувань, яке утворює душу якоїсь спільноти людей, але його прогресивне розширення відбувалося вкрай повільно. Обмежена спочатку сім’єю колективна душа поступово поширювалася на село, місто, провінцію. Вона охопила собою всіх жителів країни тільки в порівняно недавні часи. Тільки тоді виникло поняття батьківщини в тому сенсі, в якому ми його нині розуміємо. Воно стає можливим тільки тоді, коли утворилася національна душа.

Греки ніколи не піднімалися вище поняття міста, і їх міста завжди воювали одне з одним, тому що вони завжди були дуже далекі одне до одного.

Індія впродовж 2000 років не знала іншої форми єднання, крім села, і ось чому вона протягом двох тисячоліть жила завжди під владою чужоземних володарів, ефемерні монархії яких з такою ж легкістю руйнувалися, як і виникали.

Дуже слабке з точки зору військової могутності поняття міста як виняткової вітчизни було, навпаки, завжди дуже сильним відносно розвитку цивілізації. Менша, ніж душа батьківщини, душа міста бувала іноді більш плідною. Афіни – в давнину, Флоренція і Венеція – в Середні віки показують нам, якого рівня цивілізації можуть досягти невеликі скупчення людей.

Коли маленькі міста або невеликі провінції живуть довгий час самостійним життям, вони врешті-решт здобувають таку стійку душу, що злиття її з душами сусідніх міст і провінцій, яке прагне до утворення національної душі, стає неможливим.

Подібне злиття навіть тоді, коли воно може відбутися, тобто коли стикаються елементи не дуже несхожі, ніколи не буває справою одного дня, а тільки справою цілих століть. Потрібні Рішельє або Бісмарки, щоб завершити подібну справу; але і такі люди завершують її лише тоді, коли вона вже попередньо довгий час підготовлялася. Звичайно, яка-небудь країна на кшталт Італії може відразу, завдяки винятковим обставинам, утворити єдину державу, але було б помилкою вважати, що вона майже одночасно здобуває і національну душу. Я легко визначаю в Італії п’ємонтців, сицилійців, венеціанців, римлян і тощо; але не бачу ще там італійців.

Якою б не була досліджувана нині раса, чи буде вона однорідною чи ні, але через один лише той факт, що вона цивілізована і з давніх часів увійшла в історію, її слід завжди розглядати як штучну расу, а не як природну. Природні раси можна знайти нині тільки у дикунів. Тільки у них можна спостерігати народи, чисті від усякої помісі. Більша ж частина цивілізованих рас сьогодні тільки історичні раси.

Ми не маємо наміру тепер займатися походженням цих рас. Утворені вони природою або історією – це не важливо. Нас цікавлять тільки їх особливості, які в них виробило тривале минуле. Ці особливості зберігаються впродовж століть одними і тими ж умовами існування, нагромаджуються спадковістю і, нарешті, набувають неабиякої стійкості та визначають тип кожного народу.

Розділ II
Межі мінливості характеру рас

Мінливість характеру рас, а не його сталість, становить уявне правило. – Підстави цієї видимості. – Незмінюваність основних рис і змінюваність другорядних. – Асиміляція психологічних особливостей з незмінними ознаками і мінливими особливостями тваринних видів. – Середовище, обставини, виховання діють на побічні психологічні особливості. – Приховані можливості характеру. – Приклади, які подаються різними епохами. – Люди терору. – Чим вони стали б в інші епохи. – Як, незважаючи на революції, залишаються незмінними національні характери. – Різні приклади. – Висновок.

Тільки уважно вивчивши розвиток цивілізацій, можна встановити сталість психічного складу рас. З першого погляду загальним правилом видається його мінливість, а не сталість. Історія народів, дійсно, може часом давати привід припускати, що душі їх іноді зазнають дуже швидких і значних змін. Чи не здається вам, наприклад, що існує значна різниця між характером англійця часів Кромвеля і характером сучасного англійця? Чи не є для вас сучасний італієць, обережний і хитрий, абсолютно відмінним від різкої і лютої людини, якою нам його описує в своїх мемуарах Бенвенуто Челліні? Не йдучи так далеко, обмежимося кордонами Франції. Скільки відбулося видимих змін в характері французів за незначне число століть й іноді навіть років? Який історик не відзначав відмінностей в характері між XVII і XVIII століттями? І в наші дні: чи не здається вам, що існує прірва між характерами непохитних членів конвенту і слухняними рабами Наполеона?

Однак це були одні й ті ж люди, і за кілька років вони здаються абсолютно іншими.

Щоб роз’яснити причини цих змін, ми повинні, перш за все, згадати, що психологічний вид, подібно анатомічному, складається з дуже невеликого числа основних незмінних особливостей, навколо яких групуються змінювані й непостійні другорядні ознаки. Скотар, який змінює видиму структуру якої-небудь тварини, садівник, який переробляє зовнішній вигляд якої-небудь рослини до такої міри, що недосвідчене око насилу її може впізнати, анітрохи не торкнулися основних особливостей виду; вони тільки діяли на його побічні ознаки. Незважаючи на всі старання мистецтва, основні особливості завжди прагнуть вийти назовні у кожному новому поколінні.

І психічна організація має основні особливості настільки ж незмінні, як анатомічні ознаки видів; але вона водночас володіє і легко змінюваними другорядними особливостями; ці останні можуть легко змінити середовище, обставини, виховання і різні фактори.

Нам потрібно також згадати, і це найважливіше, що в своїй психічній організації ми маємо всілякі задатки характеру, яким обставини не завжди дають можливість виявлятися. Оскільки вони випадково отримали застосування – відразу ж утворюється більш-менш ефемерна нова особистість. Цим саме пояснюється те, що в епохи великих релігійних і політичних криз спостерігають такі миттєві пертурбації в характері, що здається, ніби все змінилося: звичаї, ідеї, поведінка тощо. Дійсно, все змінилося, як поверхня спокійного озера, схвильованого бурею, але дуже рідко буває, щоб це було надовго.

Через ці задатки характеру, які приводять в дію певні виняткові події, діячі великих релігійних і політичних криз здаються нам вищими істотами в порівнянні з нами, свого роду велетнями, по відношенню до яких ми є якимись жалюгідними покидьками. Однак це були такі ж люди, як і ми, у них обставини привели в дію задатки характеру, якими володіють всі. Візьміть, наприклад, цих «гігантів конвенту», які дивилися зухвало на збройну Європу і посилали своїх супротивників на гільйотину за просте протиріччя. Це були, по суті, такі ж поважні і мирні обивателі, як і ми, які зазвичай, ймовірно, вели б у стінах свого кабінету, своєї контори дуже тихе і безбарвне існування. Виняткові події привели в рух деякі клітинки в їх мозку, що залишилися без застосування в звичайному стані, і вони стали тими колосальними постатями, яких потомство вже не в змозі зрозуміти. Сто років потому Робесп’єр був би, без сумніву, чесним мировим суддею, дуже дружнім зі своїм священиком; Фукье-Тенвіль – судовим слідчим, який володіє, можливо, трохи більшою суворістю, ніж його колеги, і зарозумілим ставленням людей його професії, але якого, ймовірно, дуже високо цінували б за його шаленство в переслідуванні злочинців; Сен-Жюст був би чудовим шкільним учителем, шанованим своїми начальниками і дуже гордим академічними пальмовими гілками, які йому, напевно, вдалося б отримати. Втім, щоб не сумніватися в законності наших передбачень, досить подивитися на те, що зробив Наполеон з лютих терористів, які ще не встигли перерубати одне одному голови. Більша їх частина стала столоначальниками, викладачами, суддями або префектами. Хвилі, підняті бурею, про які ми говорили вище, заспокоїлися, і схвильоване озеро прийняло знову свій спокійний вигляд.

Навіть у найбільш тривожні епохи, які утворюють найдивніші зміни в особистостях, можна легко під новими формами відшукати основні риси раси. Хіба централістський, самовладний і деспотичний режим суворих якобінців насправді сильно відрізнявся від централістського, самовладного і деспотичного режиму, який п’ятнадцять століть монархії глибоко укорінили в душі французів? Після всіх революцій латинських народів завжди з’являється цей суворий режим, ця невиліковна потреба бути керованими, тому що він являє собою свого роду синтез інстинктів їх раси. Не через один тільки ореол своїх перемог Бонапарт став володарем.

Коли він перетворив республіку в диктатуру, спадкові інстинкти раси виявлялися з кожним днем все з більшою і більшою інтенсивністю, і за відсутності артилерійського офіцера було б достатньо якого-небудь авантюриста. П’ятдесят років по тому досить було з’явитися спадкоємцю його імені, щоб зібрати голоси цілого народу, змученого свободою і який жадав рабства. Не Брюмер зробив Наполеона, а душа народу, який майже добровільно йшов під його залізну п’яту.

«За першим помахом, – пише Тен, – французи підкорилися і відчували себе при цьому природно; нижчі – селяни і солдати – з тваринною вірністю; вищі – сановники і чиновники – з візантійським раболіпством. З боку республіканців – ніякого опору; навпаки, саме серед них він знайшов свої кращі знаряддя управління: сенаторів, депутатів, членів Національної ради, суддів, всякого роду адміністраторів. Одразу під проповіддю свободи і рівності він розгадав їх самовладні інстинкти, їх жагу командувати, гнобити, хоча б і підпорядковано, і зверх того у більшості з них апетити до грошей і насолоди. Між делегатом Комітету Громадського Порятунку і яким-небудь міністром, префектом або супрефектом Імперії різниця незначна: це та сама людина, але в іншому костюмі, спочатку в тозі революціонера, а потім у віцмундирі чиновника».

Якщо вплив середовища на людину здається настільки великим, то головним чином тому, що воно діє на побічні і тимчасові особливості або на ще приховані задатки характеру, про які нам вище довелося говорити. Насправді зміни не дуже глибокі.

Найбільш мирна людина під впливом голоду може доходити до ступеня жорстокості, який приводить її до всіляких злочинів, а іноді навіть до того, що вона пожирає своїх ближніх. Чи можна на підставі цього сказати, що її звичайний характер остаточно змінився?

З того, що умови цивілізації приводять одних до надмірних розкошів і до всіх вад, які становлять їх неминучий наслідок, а іншим створюють дуже великі потреби, не даючи їм засобів для їх задоволення, за цим може слідувати загальне невдоволення і неспокійний стан, які будуть діяти на поведінку і викликати всілякі перевороти, але в цих невдоволеннях, в цих переворотах завжди будуть проявлятися основні риси раси. Англійці Сполучених Штатів вносили колись в свої чвари під час міжусобної війни ту ж наполегливість, ту ж неприборкану енергію, яку вони тепер вкладають в основу міст, університетів і фабрик. Характер не змінився. Змінилися тільки предмети, до яких він додавався.

Досліджуючи один за одним різні фактори, які здатні впливати на психічний склад народів, ми можемо завжди констатувати, що вони діють на побічні і непостійні сторони характеру, але анітрохи не зачіпають його основних рис або зачіпають їх лише шляхом дуже повільних спадкових накопичень.

З написаного вище ніяк не можна зробити висновок, що психологічні особливості рас зовсім піддаються змінам; а тільки те, що, подібно до анатомічних ознак, вони дуже стійкі. Внаслідок цієї стійкості душа рас і змінюється так повільно протягом віків.

Розділ III
Психологічна ієрархія рас

Психологічна класифікація ґрунтується, подібно до анатомічної класифікації, на констатуванні невеликого числа постійних і основних рис. – Психологічна класифікація людських рас. – Первісні раси. – Нижчі раси. – Середні раси. – Вищі раси. – Психологічні елементи, угруповання яких допускає цю класифікацію. – Елементи, які мають найбільшу важливість. – Характер. – Моральність. – Розумові якості можуть змінюватися вихованням. – Якості характеру постійні і складають незмінний елемент кожного народу. – Їх роль в історії. – Чому різні раси не можуть розуміти і впливати один на одного. – Причини неможливості змусити нижчий народ прийняти вищу цивілізацію.

Коли в галузі природознавства доводиться встановлювати підстави для класифікації видів, то праця ця полегшується тим, що незмінні і, відповідно, основні ознаки, за якими визначається кожен вид, дуже нечисленні. Їхній перелік завжди займає кілька рядків. Це тому, що в дійсності натураліст займається тільки незмінними ознаками, не звертаючи ніякої уваги на тимчасові. Втім, ці основні ознаки неминуче тягнуть за собою цілу низку інших.

Те ж саме – з психологічними ознаками рас.

Якщо вдаватися в подробиці, то між одним народом та іншим, між одним індивідуумом та іншим можна помітити незліченні й тонкі відмінності; але якщо звертати увагу тільки на основні ознаки, то доведеться визнати, що для кожного народу вони нечисленні. Тільки на прикладах (ми скоро наведемо дуже характерні) можна ясно показати вплив цього невеликого числа основних ознак на життя народів.

Підстави психологічної класифікації рас можуть бути викладені лише після детального вивчення психології різних народів. Для цієї праці потрібні були б томи; ми ж обмежимося тим, що накидаємо їх психологію великими штрихами. Розглядаючи тільки головні психологічні ознаки людських рас, ми можемо розділити їх на такі чотири групи: первісні раси, нижчі, середні і вищі.

Первісні раси – ті, у яких не знаходимо жодного сліду культури і які зупинилися на тій епосі первісної тваринності, яку переживали наші предки в кам’яному віці: такими є нинішні фіджійці й австралійці.

Крім первісних рас існують ще нижчі раси, головними представниками яких є негри. Вони здатні до зачатків цивілізації, але тільки до зачатків. Ніколи їм не вдавалося піднятися вище зовсім варварських форм цивілізації, хоча випадок робив їх (наприклад, негрів Сан-Домінго) спадкоємцями вищих цивілізацій.

До середніх рас ми відносимо китайців, японців, монголів і семітичні народи. Через ассірійців, монголів, китайців, арабів вони створили високі типи цивілізацій, які могли бути перевершені одними тільки європейськими народами.

Серед вищих рас можуть займати місце тільки індоєвропейські народи. Як в давнину, в епоху греків і римлян, так і сьогодні одні тільки вони виявилися здатними до великих відкриттів у сфері мистецтва, науки і промисловості. Тільки їм ми зобов’язані тим високим рівнем, якого досягла нині цивілізація. Пара й електрика вийшли з їх рук. Найменш розвинені з цих вищих рас, наприклад індуси, піднеслися в сфері мистецтва, літератури і філософії до такого рівня, якого ніколи не могли досягти монголи, китайці і семіти.

Між чотирма великими групами, які ми щойно перерахували, неможливе ніяке злиття; розумова прірва, яка їх розмежовує, очевидна. Труднощі починаються тільки тоді, коли хочуть поділити ці групи. Англієць, іспанець, росіянин відносяться до групи вищих народів; проте ми добре знаємо, що між ними існують дуже великі відмінності. Щоб визначити ці відмінності, потрібно окремо описати характер кожного народу. Це ми скоро зробимо для двох з них для того, щоб застосувати наш метод і показати важливість його результатів. Поки ж ми назвемо тільки в найзагальніших рисах природу головних психологічних елементів, за якими можна розрізняти раси.

У первісних і нижчих рас (немає потреби їх відшукувати серед справжніх дикунів, так як нижчі верстви європейських суспільств подібні первісним істотам) можна завжди констатувати більшу чи меншу нездатність міркувати, тобто асоціювати в мозку ідеї, щоб їх порівнювати і помічати їх подібності та відмінності, – ідеї, викликані минулими відчуттями, або слова, які служать їхніми знаками, з ідеями, виробленими справжніми відчуттями. З цієї нездатності міркувати виникає велика легковірність і повна відсутність критичної думки. У вищій істоті, навпаки, здатність асоціювати ідеї і робити з них висновки дуже велика, критична думка і здатність до точного мислення високо розвинені.

У людей нижчих рас можна ще констатувати дуже слабкий ступінь уваги і міркування, дуже великий наслідувальний розум, звичку робити з окремих випадків загальні неточні висновки, слабку здатність спостерігати і виводити зі своїх спостережень корисні результати, надзвичайну мінливість характеру і дуже велику непередбачливість. Інстинкт моменту – єдиний їх путівник. Подібно до Ісави – типу первісної людини – вони охоче продали б своє майбутнє право первородства за справжню сочевичну юшку. Коли людина вміє протиставляти найближчому інтересу майбутній, ставити собі мету і з наполегливістю переслідувати її, то вона вже здійснила великий прогрес.

Така нездатність передбачати віддалені наслідки своїх вчинків і схильність не мати іншого путівника, крім моментальних спонук, прирікають індивідуума, так само як і расу, на те, щоб постійно залишатися в дуже низькому стані. Тільки у відповідності до того, як народи привчаються володіти своїми інстинктами, тобто відповідно до того, як вони набувають волі і, отже, влади над собою, вони починають розуміти важливість порядку, необхідність жертвувати собою задля ідеалу і піднестися до цивілізації. Якби потрібно було оцінити одним мірилом соціальний рівень народів в історії, то я охоче прийняв би за масштаб ступінь здатності володіти своїми інстинктами. Римляни в давнину та англо-американці сьогодні являють собою народи, які мають цю якість у вищій мірі. Вона сильно сприяла збереженню їх величі.

Загальним угрупованням і відносним розвитком різних психологічних елементів утворюються типи психічних організацій, за якими можна встановити класифікацію індивідуумів і рас. З цих психологічних елементів одні мають відношення до характеру, інші – до розуму.

Вищі раси відрізняються від нижчих як характером, так і розумом; але вищі народи між собою відрізняються, головним чином, характером. Оскільки цей пункт має величезне суспільне значення, то його слід викласти ясно. Характер утворюється поєднанням в різній пропорції різних елементів, які психологи позначають нині ім’ям почуття.

З тих, які відіграють найбільш важливу роль, головне, слід відзначити наполегливість, енергію, здатність володіти собою – здатності, які виникають з волі. Ми згадаємо також серед основних елементів характеру моральність, хоча вона – синтез досить складних почуттів. Це останнє слово ми вживаємо в значенні спадкової поваги до правил, на яких покоїться існування суспільства. Мати моральність для народу – означає мати певні тверді правила поведінки і не відступати від них. Оскільки ці правила урізноманітнюються за часом і країнам, то моральність внаслідок цього здається річчю дуже мінливою, і вона, в дійсності, така; але для цього народу, для даного моменту моральність повинна бути абсолютно незмінною. Дочка характеру, але нітрохи не розуму, вона може вважатися міцно встановленою тільки тоді, коли стала спадковою і, отже, несвідомою. Взагалі можна сказати, що велич народів залежить, головним чином, від рівня їх моральності.

Розумові якості можуть легко змінюватися під впливом виховання; риси характеру майже зовсім випадають із його дії. Якщо виховання діє на них, то це буває тільки у натур байдужих, які не мають майже ніякої волі і, отже, легко схиляються в ту сторону, куди їх штовхають. Ці байдужі натури зустрічаються в окремих індивідів, але вкрай рідко – у цілого народу, і якщо їх можна побичити в ньому, то тільки в моменти крайнього занепаду.

Відкриття розуму передаються легко від одного народу до іншого. Якості характеру не можуть передаватися. Це ті незмінні основні елементи, які дозволяють розрізняти психічний склад вищих народів. Відкриття, зроблені завдяки розуму, складають загальне надбання людства; переваги або недоліки характеру складають виняткове надбання кожного народу. Це – незмінна скеля, в яку хвиля повинна бити день у день протягом століть, щоб обточити тільки її контури; він відповідає специфічній ознаці виду, плавнику риби, дзьобу пташки, зубу хижака. Характер народу, а не його розум визначає його розвиток в історії. Вплив характеру можна завжди відшукати у видимих примхах абсолютно безсилого випадку і дуже могутньої долі, яка, за різними віровченнями, керує вчинками людей.

Вплив характеру – наймогутніший фактор в житті народів, між тим як вплив розуму, в дійсності, дуже слабкий. Римляни часів занепаду мали більш витончений розум, ніж розум їх грубих предків, але вони втратили колишні якості свого характеру: наполегливість, енергію, непереможну завзятість, здатність жертвувати собою задля ідеалу, непорушну повагу до законів, які створили велич їхніх предків. Тільки завдяки характеру 60 тисяч англійців тримають під своєю владою 250 мільйонів індусів, з яких більшість принаймні рівні їм по розуму, а деякі незмірно перевершують їх своїм естетичним смаком і глибиною філософських поглядів.

Тільки завдяки характеру вони очолюють гігантську колоніальну імперію, яку коли-небудь знала історія.

На характері, а не на розумі ґрунтуються суспільства, релігії та імперії. Характер дасть народам можливість відчувати і діяти. Вони ніколи не вигравали багато від того, що бажали занадто багато розмірковувати і занадто багато мислити.

Надзвичайна слабкість робіт професійних психологів і їх незначний практичний інтерес залежать, головним чином, від того, що вони присвячують себе виключно вивченню розуму і залишають майже зовсім осторонь вивчення характеру. Я знаю тільки одного Рибо, який на декількох сторінках, на жаль, занадто коротких, показав значення характеру і визнав, що він утворює справжній фундамент душевного розвитку. «Розум, – пише абсолютно обґрунтовано вчений, професор «College de France», – лише побічна форма психічної еволюції. Основний тип її – характер. Розум, коли він занадто розвинений, швидше веде до його руйнування».

Я постараюся тут довести, що якщо є бажання ознайомитися з порівняльною психологією народів, то варто, перш за все, приступити до вивчення характеру. Той факт, що така важлива наука (так як з неї випливають історія і політика) ніколи не була предметом дослідження, залишився б абсолютно незрозумілим, якби нам не було відомо, що подібна наука не набувається ні в лабораторіях, ні в книгах, а тільки тривалими подорожами. Ніщо, втім, не дає приводу передбачити, що до неї скоро приступлять професійні психологи. Вони все більше і більше полишають сьогодні те, що було колись їх галуззю, щоб присвятити себе анатомічним і фізіологічним дослідженням. Анатомувати мізки, досліджувати під мікроскопом клітини, визначати закони, які зв’язують збудження і реакцію, – все це належить до загальної фізіології, і стосується однаково жаби і людини, але залишається без всякого близького або віддаленого застосування у пізнанні психологічного складу різних типів нашого виду. Тому не можна не заохочувати такі твори, як цікаве дослідження Поллака «Les caracteres», яке щойно побачило світ.

Хоча розміри нашої праці дуже обмежені, вони все-таки дозволять нам показати на кількох абсолютно ясних прикладах, якою мірою характер народів визначає їх долю. Я також покажу на інших прикладах, що, всупереч всім історичним поглядам, психічний склад рас, коли він вже утворився, має майже настільки ж стійкі ознаки, як анатомічні ознаки видів.

З психічного складу рас випливає їх розуміння світу і життя, а відповідно, їх поведінка і, нарешті, їх історія. Сприймаючи певним чином враження від зовнішніх речей, кожен індивід відчуває, мислить і чинить цілком інакше, ніж будуть відчувати, мислити і діяти ті, хто мають абсолютно відмінний психічний склад. Звідси випливає, що психічні організації, побудовані за абсолютно різними типами, не можуть досягти повного злиття.

Столітні зіткнення рас головною своєю підставою мають непримиренність їхніх характерів.

Нічого не можна зрозуміти в історії, якщо не маєш постійно на увазі, що різні раси не можуть ні відчувати, ні мислити, ні вчиняти однаково, ні, отже, розуміти одна одну. Без сумніву, різні народи мають у своїх мовах спільні слова, які вони вважають синонімами, але ці спільні слова пробуджують у тих, хто їх слухає абсолютно не схожі почуття, ідеї, способи мислення. Потрібно пожити з народами, психічний склад яких відчутно відрізняється від нашого, навіть вибираючи між ними тільки осіб, які розмовляють нашою мовою і які отримали наше виховання, щоб зрозуміти глибину прірви, що існує між психічним складом різних народів.

Можна і без далеких подорожей скласти собі про це деяке уявлення, констатуючи глибоку психічну відмінність, яка існує між цивілізованими чоловіком і жінкою, навіть в тому випадку, коли остання дуже освічена. Вони можуть мати спільні інтереси, спільні почуття, але ніколи – однакових асоціацій ідей.

Вони розмовляють між собою протягом століть, не розуміючи один одного, тому що їхні духовні організми побудовані за надто різними типами, щоб вони могли однаково сприймати зовнішні речі. Уже одної різниці їхньої логіки було б достатньо для того, щоб створити між ними непрохідну прірву.

Ця прірва між психічним складом різних рас і пояснює нам, чому вищим народам ніколи не вдавалося змусити нижчі прийняти їх цивілізацію. Настільки ще поширена думка, що освіта може здійснити подібну справу, – одна із найсумніших ілюзій, яку коли-небудь створили теоретики чистого розуму.

Без сумніву, освіта дозволяє, завдяки пам’яті, яка притаманна найнижчим істотам і яка не становить, однак, виняткового привілею людини, дати індивіду, який стоїть досить низько на людських сходах, сукупність знань, які має європеєць. Можна легко зробити бакалавра або адвоката з негра або з японця; але цим йому надають чисто зовнішнього лиску, без будь-якого впливу на його психічну природу, з якої він не може мати ніякої користі. Те, чого йому не може дати ніяка освіта (бо їх створює одна тільки спадковість), – це форми мислення, логіка і, головним чином, характер західних людей. Цей негр або цей японець можуть отримувати скільки завгодно дипломів, але ніколи їм не піднятися до рівня звичайного європейця. За десять років йому можна легко дати освіту дуже освіченого англійця. Але щоб зробити з нього справжнього англійця, тобто людину, яка діє як англієць в різних життєвих обставинах, в які вона буде поставленою, – для цього ледь вистачило б тисячі років. Тільки ззовні народ круто змінює свою мову, свій державний лад, свої вірування і своє мистецтво. Для того, щоб зробити подібні зміни в дійсності, потрібно змінити його душу.

Розділ IV
Прогресивна диференціація індивідів і рас

Нерівність між різними індивідами певної раси тим більша, чим ця раса вища. – Психічна рівність всіх індивідів нижчих рас. – Не середні шари, а вищі потрібно порівнювати для оцінки відмінностей, які розмежовують раси. – Успіхи цивілізації прагнуть до все більшого і більшого диференціювання індивідів і рас. – Результати цієї диференціації. Психологічні підстави, що заважають їй стати дуже значною. – Як спадковість постійно приводить індивідуальні переваги до середнього типу раси. – Анатомічні спостереження, які підтверджують прогресивну психологічну диференціацію рас, індивідів і статей.

Вищі раси відрізняються від нижчих не тільки своїми психологічними й анатомічними особливостями, але також і різноманітністю елементів, які входять в їх надра. У нижчих рас всі індивіди, навіть тоді, коли вони належать до різних статей, мають майже однаковий психічний рівень. Будучи всі схожими один на одного, вони цілком являють собою картину тої рівності, про яку мріють сучасні соціалісти. У вищих рас нерівність індивідів і статей, навпаки, становить закон.

І тому, порівнюючи між собою не середні прошарки народів, а вищі, якщо тільки у них є такі, можна визначити величину відмінностей, які їх відокремлюють. Індуси, китайці, європейці мало відрізняються своїми середніми шарами і водночас значно відрізняються вищими.

З успіхами цивілізації не тільки раси, а й індивіди кожної раси, принаймні індивіди вищих рас, прагнуть диференціюватися. Всупереч нашим мріям про рівність, результат сучасної цивілізації не такий, щоб робити людей все більш і більш рівними, а навпаки – все більш і більш різними.

Один з головних результатів цивілізації, з одного боку, – диференціювання рас за допомогою все більш і більш зростаючої з кожним днем розумової праці, покладеної цивілізацією на народи, які дійшли до вищого ступеня культури, і з іншого – все більша і більша диференціація різних верств, з яких складається кожний цивілізований народ.

Умови сучасного промислового розвитку прирікають, насправді, нижчі верстви цивілізованих народів на дуже спеціалізовану працю, яка, будучи дуже далекою від того, щоб розширювати їх розумові здібності, швидше прагне їх звузити. Сто років тому працівник був справжнім художником, здатним виконати всі дрібниці якогось механізму, наприклад, годинника. Нині ж проста маніпуляція, яка більше не потребує виробляти ту чи іншу окрему частину, змушує його все життя свердлити одні й ті ж дірки або полірувати одне й те ж знаряддя, внаслідок чого його розум повинен незабаром дійти до досконалої атрофії. Під натиском відкриттів і конкуренції, промисловець чи інженер, який ним керує, навпаки, змушений накопичувати набагато більше знань, духу, ініціативи і винахідливості, ніж той самий промисловець, той самий інженер сто років тому. Його мозок, який постійно тренується, підкоряється закону, якому в подібному випадку підкорюються всі органи: він все більше і більше розвивається.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.