А. С. МЕЙЕР

Най-продаваният автор по цял свят

„Това е книга, която може да се превърне в холивудски филм“

КОСМОПОЛИТАН Бразилия

Падам си по нея

А. С. МЕЙЕР

Падам си по нея

Добри отзиви за „Падам си по нея“

„Ако харесвате завладяващи любовни истории с мигновени и силни страсти, „Падам си по нея“ от А. С. Мейер е перфектната книга за вас. Като сюжет. Книга е, но може да се превърне в холивудски филм. “

Рафаела Поло – журналист в КОСМОПОЛИТАН Бразилия

„Стилът на писане на А. С. Мейер е лек, забавен и опасно секси.“

Карина Риси – един от най-продаваните автори по цял свят

„Наистина харесах историята и мога да кажа, че първите впечатления от книгата на Мейер са прекрасни. Романът е от онези, които карат читателя да въздъхва, да се смее, да плаче и да се радва. “

Блогът на Apenas Um Vicio Books

„По много забавен начин са ни представени завладяващи герои, които ни карат да вярваме, че в любовта всичко е възможно. Тази книга е задължително четиво за тези, които обичат романтиката.“

Блогът на Amiga de Leitora Books

„Падам си по нея“ е невероятен роман, чието значение нараства с разглеждането на важни теми като социални предразсъдъци, морален тормоз и липса на морал в професионалните отношения. Тези теми дори причиняват болка на някои хора, но освен че придават ритъм на историята, гарантират и щастлив край.

Блогът на News da Cris

„Тази книга ни показва истинска героиня, изпълнена с несигурност, която е честна със себе си, и решава дали да рискува или продължи, когато сърцето й казва. Нещо, което научих, от това романтично четиво е, че трябва да се научим да обичаме и приемаме себе си до такава степен, че да го позволим и на другите.“

Блогът на Vigor Fragil Books

„Книгата на А. С. Мейер е толкова приятна. Героите са хора, които можем да срещнем на улицата и книгата има плейлист, който ни кара да мечтаем… Влюбих се в нея. И да – Каду сега е литературната ми любов.“

Блогът на Entre Todos Os Livros Books

АНОТАЦИЯ

Музиката, модата и оживените пейзажи на Рио де Жанейро поставят началото на необичайна любовна история.

Животът на Мариана Коста е прекрасен. Тя има страхотни приятели, близка е със семейството си и работи мечтаната си

работа в известното по цял свят модно списание „Бъди“. Има само един проблем ... Тя е

лудо влюбена в единствения мъж, който не само не е от нейните среди, но е и напълно недостижим - шефа си.

Карлос Едуардо е уверен, секси и доказал се мъж. Той излиза със супермодели и управлява успешно

списание. Животът му е перфектен или поне, докато не признава, че изпитва чувства към най-малко вероятния

обект на желанията му. Асистентката му е умна, секси и всичко, което някога е искал от

една жена - но тя не само не прилича на жените, с които той обикновено излиза, а е негов служител и

следователно недосегаема. Но единственото нещо, на което той сякаш не може да устои, е да бъде близо до нея.

Извън офиса Каду и Мари се наслаждават на нежност и страст. Но те са от напълно

различни светове и когато тези светове се сблъскват и заплашват да унищожат не само крехката им

връзка, но и самото списание, за което работят, те трябва да решат дали любовта си струва да рискуват всичко.

СЪДЪРЖАНИЕ

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Мари

Каду

Каду

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Каду

Мари

Мари

Каду

Мари

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Каду

Каду

Мари

Каду

Мари

Каду

Епилог – Мари

Каду

Благодарност

Информация

За А. С. Мейер

Тази книга е посветена на онази Мари, която се намира във всеки един от нас. Никога не забравяйте колко сте красиви, скъпи читатели, независимо от вашата фигура, коса или цвят на кожата. Гордейте се с това, което сте, защото сте специални!

Мари

Зъъън! Зъън!

О, по дяволите. Извивам се и се обръщам в леглото. Протягам се, за да сложа алармата на телефона за по-късно и се опитвам да се събудя. Мразя да се събуждам рано. Ставането е толкова трудно, затова имам осем - да, осем програмирани аларми, по една на всеки петнадесет минути, само за да стана от леглото и да отида на работа навреме.

Ставам бавно, протягам се и вземам хубав топъл душ, за да се подготвя за новия ден в „Бъди“, едно от най-уважаваните модни списания в страната.

През последните три години бях личен асистент на главния изпълнителен директор, Карлос Едуардо Мораес. Това е предизвикателна и изморителна работа, която изисква много креативност и компромис от моя страна. Ходя на работа по едно и също време всеки ден, но никога не знам кога ще се прибера. Но научавам много и мога да използвам много от наученото в бизнес курсовете си.

„Бъди“ е чудесно място за работа. Изкарвам добри пари, много бонуси и успях да взема магистърска степен в добър университет - всичко това се плаща от компанията. Обичам работата си, въпреки че няколко неща все още ме притесняват - като начина, по който повечето хора там се отнасят с мен.

Добре, може би да кажа повечето хора е несправедливо. Повечето ми колеги всъщност са наистина мили. Моделите, техните агенти и хората, свързани с тях, са друго нещо. Въпреки че се опитвам да бъда мила с всички, явно се различавам от повечето, които работят в тази област.

Излизам от под душа и се връщам в стаята си, за да се облека. Спирам пред огледалото и се гледам за няколко минути - дългата си кестенява коса, обикновеното си лице. Тялото ми не отговаря на стандартите за красота, които виждам ежедневно в работата си, камо ли на стандартите, които обикновено налага обществото.

Е, това, че не отговарям на стереотипа в индустрията, не ме притеснява, а точно обратното. Лаис, най-добрата ми приятелка, казва, че съм като една от жените в рекламите на Dove за сапун - обикновена или „нормална“ жена. Аз съм типична бразилка с извити форми на тялото. Аз съм от мнозинството, което вместо размер две, носи размер дванадесет. Но наред с моделите и техните изкуствено съвършени изображения. . .

Отърсвам се от тези мисли, защото няма да ме отведат никъде и се фокусирам върху подготовката за работа и пристигането навреме. Шефът ми е страхотен, но мрази закъсненията. Да не говоря за сутрешния му ритуал.

Включвам музика и мелодичният глас на любимия ми певец изпълва стаята. Пея, докато обличам черна пола тип молив, която очертава извивките ми и бяла копринена риза с къс ръкав.

Завършвам визията си с високи токчета с телесен цвят, хубав чифт обеци и гривна. Ако има нещо, с което се гордея, това е моят стил. Може да не съм от моделите от списанието, но винаги съм добре облечена и елегантна, готова на всичко.

Нанасям грима си, когато мобилният ми телефон звъни. Забавното лице на моята приятелка се показва на екрана.

– Здрасти!

- Добро утро, Мари! Аз съм тук. Микробусът няма да ни чака!

Тя използва същата реплика всеки ден.

Усмихвам се и грабвам сакото и чантата си.

- Идвам!

Живеем в Меер, крайградски квартал на Рио де Жанейро. Работим в двата края на града и имаме късмета да имаме микробус, който кара от Мейер до Леблон, което е рядкост. Лаис слиза преди мен, в Ботафого, а аз спирам в Ипанема, където се намира „Бъди“. Офисът е много изискан и модерен и има невероятна гледка към океана.

Вземам асансьора от жилищната си сграда, като все още приглаждам дрехите си и когато стигам до приземния етаж, Лаис разговаря с един от съседите ми, Марсио. Готин, на двадесет и пет години, той притежава магазин за мъжки дрехи в местния търговски център. Но също така е истинска мъжка уличница.

- Я виж кой е тук, красивата Мариана - казва той, усмихвайки се по женкарски начин. Въпреки че ни спира дъха, знаем, че той не е подходящият тип мъж, с който да се забъркваме. Тези очи и тази усмивка може да ни привличат, но склонността му да сменя жени, както повечето мъже сменят чорапи, е гаранция за разбито сърце.

- Здравей, Марсио, добро утро! Хайде, Лаис. Закъсняваме - казвам набързо.

- О, Мари, той е толкова готин!

Лаис поглежда назад към мъжът-бонбон, докато бързаме към микробуса.

- Знам, но не е за нас. Хайде! Да вървим. Карам я да продължи с усмивка. Тя се смее, защото знае, че ако я оставя, ще си говори с Марсио и ще изпуснем микробуса.

С Лаис сме приятелки от детската градина. Израснахме в един квартал, ходихме в едно и също училище и майките ни са приятелки и до днес. Когато решихме да се изнесем от домовете на родителите си, след като навършихме двадесет и две години, нищо не изглеждаше по-естествено от това да живеем близо една до друга. Ние сме толкова близки приятелки, че можем да си прочетем мислите само с един поглед. Знам всичко за нея и тя знае всичко за мен.

Или почти всичко.

- Ами твоя готин шеф, а? Все още ли излиза с онази модна Барби? - пита тя. Не мога да не се засмея.

Лаис знае почти всичко за мен . . . Но не и това. Карлос Едуардо наистина е готин шеф, но това, което Лаис не знае, е, че всъщност съм лудо влюбена в него.

– Знам, знам! Напълно съм наясно, че Карлос Едуардо не си пада по мен. Обикновено излиза с кукли Барби и аз въобще не се доближавам до пластмасовия тип жени, които харесва. Но все пак мога да гледам, нали? И със сигурност не мога променя това, което чувствам.

- Не, сега той излиза с една Жизел Бюндхен, но с още по-големи цици - отговарям аз, смеейки се. Въпреки че съм привлечена от него, продължавам с живота си и не тая надежди. Той е страхотен, но излиза само с модели. Той винаги ще ме възприема като негов асистент и нищо повече от това.

Микробусът пристига и ние пътуваме към работа, бъбрейки през целия път. Същата група се вози в този микробус до работа всеки ден от последните три години, така че винаги е забавно. Това качествено време е от съществено значение за моето настроение сутрин след толкова ранно събуждане.

Когато стигаме до Ботафого, Лаис ме прегръща и целува леко по бузата.

- Пиши ми, когато стигнеш! - казва тя и маха за довиждане. Говорим всеки ден по време на работа. Никога не ни е пречило да си вършим работата, но разговорите помежду ни са част от нашата рутина.

Около двадесет минути по-късно стигаме до булевард Виейра Суто, една от най-богатите улици в града, а също и мястото, където се намира „Бъди“.

- Ето те и теб, малка Мари. Ти си тук! - казва с усмивка шофьорът Руан. Слизам пред сградата, вдишвайки океанския въздух, докато се приготвям да оставя зад себе си Мари - обикновено момиче, и да се превърна в Мариана Коста, компетентната асистентка на Карлос Едуардо.

Каду

Днес ще бъде тежък ден.

Три срещи, една от които с екипа, за да обсъдим предварителния преглед на изданието за следващия месец, което е пълен провал. Стотици безполезни страници, които ще отидат право в кофата за боклук. Знам, че трябва да намеря нов редактор, но го отлагам. Рене работеше с нас от векове и знаех, че уволнението ще бъде шок за нея.

Паркирам в гаража на сградата, където се намира офисът на „Бъди“. „Наследих“ модното списание от баща си като наказание за всичките неприятности, на които го подложих в младежките си години, вместо едно от по-сериозните списания от нашето портфолио, както очаквах. Сега „Бъди“ е целият ми живот.

Обличам сакото си, преди да се кача в асансьора. Поглеждам се в огледалото и ми харесва това, което виждам. Скроеният по поръчка костюм и копринената вратовръзка ми помагат за имиджа на успешен бизнесмен.

Докато чакам празният асансьор да ме отведе до дванадесетия етаж, поглеждам часовника си и се усмихвам при мисълта, че Мариана, моят свръх компетентен асистент, ще ми направи кафето и ще го занесе в офиса ми точно три минути след като пристигна.

Тя работи с мен от три години и е невероятна. Има добри идеи и е глътка реалност в някак пластичния свят, в който живеем. Човече, днес съм толкова поетичен. Поддържаме добри професионални отношения и съм истински късметлия, че мога да разчитам на някой, който преди всичко е в състояние да търпи моите настроения и да държи ежедневието ми под контрол.

Когато асансьорът спира на моя етаж, поемам дълбоко въздух и се приготвям да оставя Каду зад себе си - човекът, който е запален по музиката и плажа, и да стана Карлос Едуардо Мораес, главен редактор на едно от най-големите списания в страна. Влизам в офиса и рецепционистката ми се усмихва широко. Тя е красиво момиче, но мозъкът й е голям колкото ядка.

- Добро утро, господин Карлос Едуардо - поздравява ме тя.

Усмихвам се и кимам. Отивам до офиса си, отговаряйки на многобройните поздрави, които чувам по пътя. По пътя до офиса мозъкът ми вече е преминал в работен режим и минавам по коридора, мислейки за всичко, което Мариана трябва да направи преди срещите днес. Ще я помоля също да погледне редакторите на нашите конкуренти. Може би мога да спечеля един от тях на наша страна?

Влизам в офиса си и това, което виждам, ме разтърсва. Мариана пълзи по пода до бюрото ми, с гръб към вратата. Тя възнамерява да събере купчина документи. Оплаква се и мърмори, че документите сякаш имат крака, но всичко, което виждам, са тези невероятни крака и тялото й по начин, по който никога не съм ги виждал. Господи, къде е крила всичко това? Изведнъж става и когато се обръща, тя се изчервява. Косата й, обикновено вързана, е разпусната, което я прави съблазнителна.

- О, Карлос Едуардо, съжалявам. Не разбрах, че си тук. Изпуснах ги - извинява се тя. Не мога да сдържа усмивката си при смутения й вид. Мариана е определението за идеален човек и този й вид я кара да изглежда почти. . . човек!

- Всичко е наред, Мариана. Мога ли да очаквам кафето ми да дойде скоро или рискувам да го разлееш върху мен?

Не мога да не се пошегувам.

Тя изглежда объркана. Имаме добри отношения, но рядко се шегуваме помежду си. Аз съм забавен човек, весел, но не и на работа. Не знам какво ми става, но коментарът просто ми се стори… на място. Тя се усмихва срамежливо и не мога да си обясня реакцията ми, но усещането е същото като това, когато Родриго ме удари силно в корема по време на джиу-джицу практика. Ударът беше неочакван. Той пропусна удара и ме закова, оставяйки ме без дъх, точно както сега.

– Не. Тя се усмихва и лицето й става яркочервено.

Кой все още се изчервява в днешно време?

- Обещавам, че кафето ще е непокътнато - отговаря тя, все още усмихната. След това прибира кичур коса зад ухото си. Наблюдавам всяко нейно движение. Тя отново се изчервява, може би от погледа ми, а аз поклащам глава, опитвайки се да изляза от транса, в който изглежда съм.

- Благодаря ти, Мариана. Ще бъда в офиса си. Няма нужда да бързаш с кафето.

Опитвам се да разбера какво, по дяволите, ми се случва. Затварям вратата на офиса си и отивам направо до прозореца, молейки се красивата гледка към океана на плажа Ипанема да изтрие примамливия образ на Мариана от главата ми и да ме успокои.

Имам среща с рекламодатели след половин час и това да видят колко ме е възбудила асистентката ми изведнъж няма да ми помогне.

Мари

Боже Господи! Разбира се, нещо такова ще се случи на мен. Трябваше ли Карлос Едуардо да влезе точно в момента, в който събирам тези файлове от пода? И какъв беше този коментар за кафето? Винаги е бил мил, но не е от шеговитите. Той е съвършен професионалист, също като мен.

Телефонът звъни непрекъснато, когато вляза в офиса. Нямах време да си вържа косата, преди той да влезе и докато вървя към малкото кухненско помещение, съм на път да припадна, когато виждам отражението си в стъкления шкаф. Включвам кафемашината и хуквам към тоалетната. Косата ми е рошава и съм зачервена. Мамка му. Разбира се, той ме гледаше с насмешка. Изобщо не приличам на неговата асистентка. Поемам дълбоко въздух и се връщам в офиса си, хващам чантата си и се заключвам в тоалетната. Връзвам косата си на висока опашка - обикновена, но професионална. Оправям грима и дрехите си. Готово! Сега изглеждам много повече по начина, по който Големият шеф, както обичам да го наричам, ме вижда всеки ден.

Излизам от тоалетната и хуквам към офиса си, за да прибера нещата си там, където им е мястото, след което се връщам в кухнята. Поставям в поднос бисквитки с кафе, вода и масло. Големият шеф, въпреки че изглежда много сериозен, има апетита на тийнейджър. Той обича бисквитките. И понякога, в средата на следобеда, той ме моли да му взема пакет фъстъчени M&M от автоматите на втория етаж. Не знам как успява да остане толкова слаб по начина, по който се храни.

Дишам дълбоко, слагам най-професионалната си усмивка и почуквам, преди да отворя бавно вратата. Той стои пред прозореца с изглед към океана, вместо да седи до бюрото си и да работи усърдно.

Влизам и отивам до бюрото му, както винаги. Наливам му малко кафе, малко вода и сервирам бисквитките в пълна тишина, страхувайки се, че мога да му попреча. Може би той мисли за нещо важно, което може да промени бразилската модна индустрия. Дай Боже да не му се пречкам. Карлос Едуардо е добър лидер, но не бих искала да заставам на пътя му. Той е мил, но само до известна степен.

Чувам го да въздъхва, когато съм готова да си тръгна. Когато съм близо до вратата, неговият нисък и дрезгав глас ме спира.

- Трябва да държиш косата си пусната, Мариана. Да връзваш нещо толкова красиво е престъпление - казва той.

Когато се обръщам, той седи и отпива от кафето си с поглед вперен в компютъра, сякаш това, което беше казал, не е кой знае какво.

Може би си губя ума. Поклащам глава и се връщам в офиса си. Мисля, че сега аз съм тази, която има нужда от кафе.

Грабвам чаша и накрая включвам компютъра си. Едва стартирах Messenger и вече има шест съобщения от Лаис:

Имаме навика ежедневно да обсъждаме колко е готин Големият шеф.

Скъпа!

Здрасти! Как си?

Забрави ли ме?

КЪДЕ СИ?И аз съм на стачка с шефа. Искам да го убия.

Готиният мъж от счетоводство беше тук. Донесе шоколад и ме покани да ида на изпълнение на групата му. Искаш ли да дойдеш? Обещавам, че няма да е кънтри музика !!

Гадно е като не ми отговаряш.

Не бъди толкова драматична. Имах УЖАСНА сутрин!

По скала от 0 до 10, колко готин е „той“ днес?

Имаме навик да оценяваме колко е готин Големият шеф ежедневно.

Девет.

ДЕВЕТ? Наистина?БОЖЕ!

До после. Посетители в офиса.

Затварям Messenger, когато виждам Фернандо и Мигел. Те са мои колеги, но не ги харесвам много. Работят тук точно като мен, но непрекъснато се опитват да наложат приятелството си с Големия шеф, особено Мигел, който е някак неосведомен. Той не подбира особено и се пробва с всяка в офиса. Възползва се от каквото може.

- Така че нека го направим така… Ще ти дам луната. Ти ще ми се отдадеш... Мари Мариана...

Мигел пее песен, в която се споменава моето име, както всеки път, когато ме види.

Фернандо се смее и се опитва да го скрие, като се изкашля, а Мигел се опитва да се приближи, но аз бързам да вдигна телефона, за да уведомя Карлос Едуардо, че са тук.

- Карлос Едуардо, Фернандо и Мигел са тук. Добре, благодаря.

Казва ми, че могат да влязат и аз се изправям, за да ги въведа.

Те правят жест, като ме оставят да ги водя и когато стигам до вратата, се обръщам, за да ги въведа. Тогава ги хващам да ми оглеждат дупето. Гледам ги, а те дори не се опитват да се правят на смутени. Въвеждам ги в офиса и точно преди да затворя вратата, очите ми се срещат с очите на Карлос Едуардо. Той е намръщен.

Предполагам, че изглеждам разстроена, защото той им хвърля неодобрителен поглед и казва:

- Вие двамата отново ли тормозите моята асистентка?

- Тя е истинска красавица - казва Мигел и Карлос Едуардо го прекъсва.

- Стой далеч от нея. Мариана не е като онези въздушни глави от модния отдел - отвръща той, като звучи много сериозно

Затварям вратата шокирана. Атмосферата в компанията винаги е била игрива и изпълнена с флирт. Тук работят много млади хора и хубави жени. Но това никога не включва мен. И определено не до степен, в която Големият шеф да се намеси.

Връщам се на бюрото си и отварям отново Messenger.

Извинявай, давама задника са в стаята.

Сутринта бързо минава с поредица от срещи. А следобедът също е натоварен. Имаме предвидени три големи срещи и аз ще участвам във всички тях.

По обяд Карлос Едуардо напуска кабинета си и за първи път този ден си позволявам да го разгледам по-добре. Той е великолепен, както винаги. Тъмната му коса е рошава, сякаш е прокарал пръсти през нея няколко пъти и е с няколко сантиметра по-дълга, отколкото подобава на главния редактор на списание. Носи сив костюм, който идеално пасва на силното му загоряло тяло. Виждам леко набола брада по лицето му и макар че това би направило всеки друг мъж да изглежда небрежно, това го прави да изглежда по-секси.

- Мариана, излизам за обяд - казва той и ме изтръгва от фантазията. - Ще се върна преди два часа.

- Хм...ъъъъ... Добре - отговарям, псувайки се мълчаливо. Глупачка! Не можеш да го гледаш така, както куче гледа кокал!

Той се усмихва, изглежда развеселен, и след това заминава за обяд. Наслаждавайки се на празния офис, аз също отивам да си взема обяд. По-добре да побързам, за да бъда готова за срещите по-късно.

Каду

Толкова неща се случиха днес, че решавам да обядвам сам в ресторант до плажа. Не мога да спра да мисля за Мариана от тази сутрин. Тя наистина е красива и съм изненадан, че никога не съм забелязвал това преди. Аз изнесох лекция на Мигел, най-големия женкар в офиса, за да я остави на мира. Тя е уважително момиче, а не като другите момичета от списанието, които винаги се срещат с някого. Мариана е сериозна и всеотдайна и сладка. Всъщност е смущаващо колко много мисля за нея.

Седнал до огромен прозорец, поглеждам към плажа. Обичам морето. Има дни, като днес, когато полагам неимоверни усилия да не се съблека, да хвана дъската за сърф, да поплувам и просто да забравя за света около мен. Изведнъж нещо ми привлича вниманието. Това е тя.

Тя е там, седнала на пейка близо до плажа. С разрошена от вятъра коса и усмивка на лицето тя прилича на току-що излязла от морето нимфа. Какво ми става? Обсебен съм от Мариана и нямам идея защо. Прокарвам пръсти през косата си и извиквам сервитьора с молба за сметката. След като плащам, започвам да действам напълно необичайно, като следвам импулса си и пресичам улицата, насочвайки се към плажа. Тя е с гръб към мен и гледа право в океана. Сядам тихо до нея, докато изведнъж тя се обръща и изкрещява.

- О, Боже! Опитваш се да ме убиеш ли? - пита тя с ръка на гърдите си.

- Съжалявам, Мариана. Не исках да те уплаша... Не знам какво друго да кажа.

- Ама… какво правиш тук? - пита тя с любопитен поглед. Това не беше добра идея. Дори не знам какво правя тук. Аз съм двадесет и шестгодишен успешен и опитен мъж, който се държи като петнадесетгодишно момче.

- Бях на обяд. Тогава те видях - казвам аз, след това млъквам, за да не кажа нещо друго, за което нямам обяснение. Вятърът носи нейния парфюм към мен. Той е сладък, мек и много женствен. Затварям очи, унесен от нейния аромат.

Когато ги отварям, тя ме гледа с насмешливо изражение, сякаш съм луд или нещо подобно. Може би наистина съм.

- Всичко наред ли е? - пита тя, опитвайки се да се усмихне.

Кимам.

Мамка му! Сигурно си мисли, че съм идиот. Вдигам поглед и се съсредоточавам върху морето. Тогава чувам смях. Когато я погледна, виждам, че се кикоти и сякаш се опитва усилено да потисне неистовия, силен смях.

- Какво? - питам аз и виждам как бузите й поруменяват.

- Съжалявам! Просто никога преди не съм те виждала безмълвен. Някак си е сладко - казва тя, след което се смее още малко.

Сладко? Никой никога не ме е наричал сладък.

- Радвам се да видя, че някой се забавлява - казвам сериозно и тя изведнъж тя спира и ме поглежда сериозно.

- И сега? - питам с любопитство.

- Съжалявам! Не беше хубаво да ти се смея така, Карлос Едуардо - отвръща тя, като навежда поглед. Имам силно желание да протегна ръка и да поставя кичур коса зад ухото й.

- Каду - казвам, неспособен да се спра.

- Да? - тя вдига поглед изненадано.

- Тук аз съм просто Каду, Мариана.

Сега тя се усмихва открито.

- Мари - казва тя и аз се усмихвам, както и тя.

Вятърът развява тъмната й коса и вече не мога да устоя на желанието да я докосна. Протягам ръка и слагам един кичур зад ухото й, а тя затваря очи. Преживявам нещо върховно, сякаш влизам в друго измерение. Нямам представа какво ми се случва, но сякаш някакъв магнит ме дърпа към нея. Изведнъж силен шум плаши и двамата и отдръпвам ръката си.

- Какво беше това? - питам объркан. Тя вади мобилния си телефон от блузата си, където той е безопасно прибран между гърдите ѝ. О, Господи! Тя ме притеснява много.

- Алармата ми - казва тя и я изключва. Разсмива ме. На телефона й има множество програмирани аларми.

- Колко аларми имаш? - питам с любопитство. Тя се смее.

- Доста. Шефът ми има много срещи. Тя звучи развеселено и аз се усмихвам.

- Ще се връщаме ли? - пита тя, а аз кимам. - Да не си глътна езика?

Смея се. Тя е различна от всяка друга жена, която някога съм срещал.

- Не. Онемях заради едно коте - отговарям, неспособен да контролирам флирта в тона на гласа си. Мари се усмихва по прекрасен начин.

Връщаме се към сградата мълчаливо и когато почти сме стигнали, тя започва да се държи резервирано. Взима лентата за коса от китката си и връзва косата си, като веднага приема по-професионална стойка. Влизаме сами в асансьора и усещам оживеното й присъствие до мен. Усмихваме се един на друг, но мълчим. За първи път в живота си оставам без думи, но изобщо няма нужда да говоря.

Когато стигаме етажа, аз задържам вратата. Отиваме в офиса си все още мълчаливи. Умишлено оставям Мари да върви напред и наблюдавам плавното люлеене на бедрата ѝ. Никога не съм се забърквал с колеги. Това е моето правило, но в момента правилата изглеждат без значение. Всичко, за което мога да мисля, е нейната нежна усмивка и колко силно искам да целуна устните й и да разбера дали са толкова меки, колкото изглеждат. Влизаме в офиса и тя ми се усмихва.

- Благодаря за компанията.

- За мен е удоволствие, Мари. Наричам я с прякора , а тя се усмихва и отива до тоалетната. Поемам дълбоко въздух и отивам в офиса си. Сядам на черния кожен диван с чувството, че току-що ме е прегазил камион и дори не съм имал време да запиша регистрационния номер.

МАРИ

От: Мариана Коста

До: Лаис Менезес

Тема: ЧЕРВЕНА ТРЕВОГА

Задушавам се в тоалетната. Шефът ми беше отвлечен и заменен от някакъв странен очарователен мъж!

От: Лаис Менезес

До: Мариана Коста

Тема: ЧЕРВЕНА ТРЕВОГА

О, БОЖЕ МОЙ! Какво се случи? Нов шеф?

От: Мариана Коста

До: Лаис Менезес

Тема: RE: RE: ЧЕРВЕНА ТРЕВОГА

Не! Стария, но рециклиран. О, Боже, замаях се. Той е възхитителен.

От: Лаис Менезес

До: Мариана Коста

Тема: RE: RE: RE: ЧЕРВЕНА ТРЕВОГА

По дяволите! Защо си изпращаме имейли, вместо да се чуем? Ще ти се обадя.

Звънът на мобилния телефон ме стряска.

- Можеш ли да обясниш какво се случва? - изкрещя тя.

- Не знам какво да кажа. Бях на плажа, гледах морето. Той просто изскочи от нищото и проведохме най-странния разговор!

- Какво каза той?

- Той ... той каза, че навън името му е Каду! - аз изригвам объркана и Лаис се смее на глас.

- Е, слава богу, че е Каду, а не Едуарда, нали? Можеше да каже, че харесва това, което ние харесваме! - тя се пошегува и двете се засмяхме.

- Лаис, той има трапчинки! Трапчинки! Все още не мога да повярвам на тази невероятна ситуация.

- Колко е готин по скала от нула до десет?

- Единадесет! Дванадесет! Петнадесет! - отговарям развълнувано аз и се смеем още. Чувам шум, идващ от телефона ми. Още една аларма.

- Мамка му! Трябва да вървя. Почти дойде време за срещата. Трябва да подготвя стаята.

- Хубаво. Мари, по-добре запиши всеки детайл, за да не забравиш нещо. Искам да разбера всичко довечера!

- Добре.

Казвам чао, след което излизам от тоалетната.

Спирам до бюрото си, за да взема материала, от който се нуждая, след това отивам в конферентната зала, като пробвам някои дихателни упражнения, които научих в YouTube. Подреждам масата, поставям папките с материалите за срещите по местата им и бавно започвам да се успокоявам, като позволявам на Мариана Коста да заеме мястото на Мари. Тоест, докато Големият шеф не се появява с екипа. Усещам погледа му върху мен, докато всички се настаняват на столовете си. Когато се обръщам към него, той намига. Ако преди съм си падала по него, сега съм напълно полудяла.

Мари

След странния епизод в понеделник имах много малко контакти с Каду. Проведохме поредица от срещи и във вторник вечерта той отлетя за Сао Пауло, бързайки да реши проблем в друг клон. Реших, че понеделник бе аномалия в нашите професионални отношения и че трябва да го игнорирам. Не бях в състояние да осмисля случилото се и просто не бях готова да се справя с него, без значение какво може да означава, независимо дали всъщност означаваше нещо или не.

В петък вечер с Лаис танцуваме. Ходим в различни клубове всяка седмица, но целта ни остава същата - да разклатим задниците и да изпуснем малко пара. Днес отиваме в клуб в Лагоа. Един от колегите на Лаис каза, че там ще свири международна рок група.

Взимам бърз душ и търся нещо, което да облека. В петък вечер оставям елегантната и професионална Мариана зад гърба си, както и нейните костюми и рокли, и ставам Мари, радостното и игриво момиче.

Избирам избелели тесни дънки, черна блестяща тениска и обувки на токчета. Изсушавам косата си, като я оставям пусната на вълни, съвсем различна от начина, по който я нося в офиса. Докато се гримирам, включвам уредбата и се опитвам да пея, дори и фалшиво.

Много съм музикална. Обичам всички видове музика и да пея и танцувам. Ето защо петък вечер e такова събитие за мен. Петък вечер е единственото време, в което мога да освободя цялата енергия, която трупам в себе си през цялата седмица.

Нанасям грима си, като подчертавам очите си с очна линия и лек нюанс червило на устните си. Поглеждам се в огледалото и съм доволна от купонджийката Мари, която виждам. Затварям малкото портмоне, когато ми звъни мобилният телефон.

- Мариана, ти имаш майка, знаеше ли това? - казва майка ми, смеейки се.

- Здрасти, мамо. Знам! Как си?

- Добре съм! Ще излизаш ли с Лаис? Тя каза на майка си, че отива в Лагоа.

Нашите майки винаги клюкарстват и заговорничат, за да получат информация от нас.

- Да, така е. Всъщност тъкмо излизах, мамо. Отиваме на концерт.

- Грижи се за себе си, скъпа. Вземете такси.

- Ще вземем. Доскоро, мамо - казвам, развеселена от разговора ни. Тръгвам към сградата на Лаис, като все още си тананикам.

След като чакаме почти четиридесет минути докато Лаис се приготви, най-накрая се обадихме на Луис - таксиметровия шофьор, на когото се доверихме да ни кара до и от всеки купон. Ние сме развълнувани, смеем се и се шегуваме през целия път, докато Лаис изведнъж става сериозна.

- Какво? - питам притеснено.

- Не знам, имам... странно чувство.

- Странно в какъв смисъл? Боже Господи! Мразя тези глупости за шесто чувство - оплаквам се аз. Изглежда, че всеки път, когато някой каже, че има странно чувство, нещо лошо се случва. Луис ме поглежда и се кръсти три пъти.

- Не знам. Сякаш нещо лошо ще се случи, разбираш ли? Нещо голямо.

- Може би ще си намериш гадже - казва Луис и двамата се смеем.

- О, Луиз, не мисля така. Това място, където отиваме, е пълно с богати хора. Дори няма да ни погледнат. Когато кажем къде живеем, те ще бягат в противоположна посока от нас. Ние просто ходим там, за да танцуваме и да се забавляваме - казва Лаис и се смеем.

И е права. Почти всеки път, когато излизаме и се срещаме с момчета, ако те живеят в южната част на града, това е задънена улица. Знаехме, че местоположението оказва влияние, но беше разбираемо. Те живееха далеч и имаше много красиви жени, които живееха по-близо. Никой мъж не иска да мине през такива трудности. Освен ако не е луд по някого.

- Те губят. Ти си мила, хубава и работиш. Ако синът ми беше малко по-голям, щях да му кажа да избере една от вас за гадже - казва Луис и двете се смеем при мисълта за дванадесетгодишния му сладък син.

След малко минаваме през тунела и виждаме красивия квартал Лагоа. Времето е топло, а звездната нощ обещава забавна вечер. Луиз спира таксито пред бара, плащаме му и ни казва да се обадим, когато сме готови да се върнем. Такава е нашата уговорка.

„Барзиньо” е стара тухлена къща, която някога е била частен клуб. Барът е на приземния етаж, масите са пълни с хора, отпиващи от напитките си. На последния етаж има дансинг и малка сцена.

- Искаш ли нещо за пиене, Мари? - пита Лаис. Поклащам глава в знак на отрицание, тъй като си умирам да се кача горе и да потанцувам. Тя се смее, като вече ми чете мислите. Изкачваме се по стълбите, пълни с хора.

Групата свири една от любимите ми песни. Тъкмо стигнахме, но с Лаис вече танцуваме и пеем. Когато музиката се забавя, разбирам колко силно копнея за някой, който да ми прави компания. Като цяло съм се разочаровала от връзките, но би било хубаво да има някой, с когото да танцуваме бавни танци.

Часовете минават и ние пеем на всяка песен, която свири страхотната група. С Лаис танцуваме, говорим и се смеем.

Пея, когато ме завладява най-странното чувство. Това е странно усещане, сякаш някой ме вика, но не мога да разбера откъде идва усещането. Оглеждам се и не виждам нищо, но усещам пеперуди в стомаха и студено изтръпване в тила. Ако бях пила, щях да го отдам на пиянството, но не бяхме близвали нищо. Тогава виждам едни съблазнителни, познати кафяви очи. Когато виждам трапчинките му, изведнъж ми се завива свят.

Какво трябва да направя ... тук в клуба готиният ми шеф ме зяпа, сякаш съм голям сладолед? Разбира се, направих единственото, което можах… Избягах!

КАДУ

Обикновено не излизам в петък вечер, особено след пътуване. Но Родриго толкова настояваше, че не можах да откажа. Един от нашите приятели от университета има рожден ден и „Барзиньо” е близо до нас.

- Ще отидем, ще постоим час-два и след това ще се приберем у дома. Остаряваш, човече! - оплаква се Родриго. Най-накрая се съгласявам да последвам. По-лесно е от това да кажа „не“ и да прекарам остатъка от живота си, слушайки за това.

След полета си се отправям към вкъщи и вземам бърз душ. Дори не си правя труда да се обръсна. Обличам чифт дънки и бяла риза.

Това, което очаквах да бъде спокойна вечер с приятели, бързо се превърна в нещо друго. Тъкмо бях влязъл в клуба, когато усетих нещо във въздуха. Беше обезпокоително, сякаш нещо щеше да се случи. Огледах се. Родриго ни разказваше забавна история и тогава я видях. Е, поне мисля, че я виждам. Тя изчезва толкова бързо, колкото се появи. Сигурен съм, че видях Мари да танцува. Не може да съм толкова обсебен от нея, че да си представям разни неща.

Оглеждам внимателно мястото и не я виждам. Боже, може би наистина се побърквам. Вдигам рамене, опитвайки се да забравя усмивката й, когато Родриго обявява, че отива на лов за жени. Смея се на коментара му и го гледам, опитвайки се да разбера коя ще бъде неговата „жертва“. Сърцето ми започва да бие бързо и за секунда мисля, че ще трябва да се бия със собствения си приятел, но след това той се обръща, за да говори с блондинката до нея. Да, нея. Знаех, че не съм луд.

Оставам там, където тя не може да ме види и само гледам. Тя изглежда толкова различно от онази Мариана, с която работя. Тя е красива и секси, облечена добре и отпусната. Групата свири и тя пее разпалено, сякаш е на микрофона.

Няколко минути просто стоя там и се възхищавам на жената, която без усилия е откраднала вниманието ми, както никой друг досега. Смешно е, защото Мари не е като жените, с които обикновено излизам. Те обикновено са много слаби, руси или рижави, нагласени, така че да привлекат вниманието ми. Тя е нещо съвсем друго. Да, тя е добре облечена и има грим, но изглежда истинска, като жена с красиви форми, а не празноглава кукла.

Не съм от типа момчета, които правят компромиси. Никога не съм срещал някой, с когото да си струва да градя връзка. Изглежда, че повечето жени, с които се срещам, просто се интересуват да бъдат видяни с някой влиятелен мъж, да си намерят богат съпруг или да позират за корицата на „Бъди“... но Мари изглежда различна.

Докато групата свири следващата си песен, аз я гледам как пее. Нещо в начина, по който изрича думите „желанието за безкрайни целувки“ запалва искри в нея. Очите й сякаш променят цвета си. Това ме кара да последвам импулса си - трябва да я последвам. Вървя в обратна посока, опитвайки се да я изненадам. Като се приближавам в гръб и преди да я уплаша, прекарвам ръка около кръста й и изпявам следващите редове в ухото й.

Каду

Познат ли ви е онзи момент, в който усещате, че светът е спрял? Все едно някой натиска пауза с дистанционно и изведнъж всичко около вас просто престава да съществува?

Да, и аз не знаех какво е усещането, докато не усетих ръката на Каду около себе си и не го чух да пее в ухото ми.

Естествено веднага изтичвам към тоалетната. Лаис ме разтърсва и ми казва да дишам, защото се държа сякаш съм си загубила ума. Е, не ме гледайте така. Знаете ли откога съм без гадже? От две години! Последната ми връзка завърши болезнено. Той наистина беше ревнив и оттогава не вярвам на никого. И определено никога не съм целувала някой като Каду. Никога. Със сигурност щях да си спомня, дори ако беше само небрежна целувка.

Лаис ми казва да вдишвам и издишвам, както в онова видео. След това тя ми казва, че съм глупава и трябва да се държа като пораснала жена, каквато съм. Успявам да се успокоя и да се върна с нея на дансинга, опитвайки се да изглеждам спокойна, но всичко, което искам, е да се върна у дома. Страхувам се от това, което ще почувствам, ако се се забъркам, дори сега да изглежда като невинен флирт. Защото знам, че той е от онези мъже, които ми спират дъха за секунда. Да не говорим, че той ми е шеф!

Излизаме от банята и аз се оглеждам, но него го няма. Може би беше плод на въображението ми? Не мога да повярвам, че съм стигнала до там, че да си въобразявам несъществуващи неща. Обхождаме дансинга за всеки случай и най-накрая мога да се отпусна, тъй като не откривам готиния си Голям шеф никъде. Въздъхвам с облекчение и оставям музиката да ме води. Групата е наистина добра и свирят музиката, която харесвам.

Но по време на една романтична песен всичко се променя. Отново усещам това напрежение. Пеперуди в стомаха ми. Студени тръпки по гръбнака ми. Оглеждам се и не виждам нищо. Лаис разговаря с някакъв готин тип, който я сваля. Продължавам да танцувам сама, докато не усещам ръка, която се увива около мен, и не чувам дрезгав глас в ухото си.

Опитвам се да се отдръпна, но той не ми позволява.

- Остани с мен, Мари. Искам да танцувам с теб - прошепва ми Каду в ухото и не мога да откажа. Всъщност не мога дори да говоря. Онемяла съм и краката ми са омекнали. Ако ме пусне, ще падна като парцалена кукла.

Той ме държи близо до себе си. Той е горещ и дори по-мускулест, отколкото очаквах. Вероятно тренира много, щом има такова тяло и това изведнъж ме кара да се чувствам несигурна. Не ми харесва, че ръката му е увита около кръста ми. Той ще усети всички излишни килограми, които бих предпочела да скрия. По дяволите.

Усещам как помирисва косата ми. Диша дълбоко и ме придърпва към себе си. Тогава всичко около нас изчезва и оставаме само ние. Той ме държи с една ръка, а с другата гали врата, косата и лицето ми. Музиката продължава. Лаис и онзи тип са точно до нас, целуват се, сякаш нищо друго няма значение, а аз съм в клуб, танцувайки с готиния си шеф и не знам какво да правя. Това променя всичко, но въпреки че ме плаши, просто не мога да се сдържа. Докосването му е сладко, деликатно и топло. Той се опитва да ме опознае до най-малкия детайл, без да е прекалено настоятелен от първата среща.

Обръща ме с лице към него, като отново ме държи за кръста. Едва чувам музиката около нас. След това той отново пее в ухото ми. Това е песен за желанието и необяснимите чувства. Това, което преживяваме тук, не подлежи на обяснение. Не мога да дам такова, дори да исках.

Устните му оставят следи по ухото и врата ми. Докосването му е много нежно, но предизвиква едно от най-силните усещания, които някога съм изпитвала. Устните му оставят следа от нежни целувки, а брадата му ме драска.

Минават часове и дори не усещам времето. Когато осъзнавам колко е късно, това е само защото Лаис ме вика и ми казва, че е време да тръгваме.

- Скъпа, ще те заведа у дома - казва й мъжът, когото целува, но тя поклаща глава и се усмихва.

- Няма нужда. Наистина е далеч от мястото, където отиваш. Освен това вече изпратих съобщение на таксиметровия шофьор, който идва да ни вземе.

Те продължават да говорят и Каду ме обръща с лице към себе си.

- Остани с мен, Мари. - казва той. По дяволите, изкара ми акъла.

- Да остана с теб? Аз ... Аз обикновено не... - опитвам се да обясня, че не съм толкова лесна колкото жените, с които обикновено излиза, но той ме прекъсва.

- Не, хубавице. Няма да правим друго освен това, което вече правим. Просто искам да те държа в обятията си още малко. Не съм готов да те пусна.

Гласът му е още по-тих и той ме гледа в очите, сякаш се тревожи какво ще кажа.

- Но тогава...как ще се прибера... - казвам аз и той отново ме прекъсва.

- Ще те закарам.

- Живея доста далеч, Каду - обяснявам аз, но той поклаща глава.

- Не и с кола. Още по-малко, ако си на мотоциклет. Моля те. - помоли той, а аз не мога да откажа.

- Лаис, ти върви - казвам на приятелката си.

- О, БОЖЕ МОЙ! Какво? Сигурна ли си, скъпа? - пита тя, изненадана от неочакваното ми поведение.

- Не...но не мога да откажа... Дори не знам защо - казвам и тя се усмихва. - Просто искам да остана с него още малко. Тя ме гледа изненадано, след това кима и ме прегръща.

- Обади ми се, ако имаш нужда от нещо - казва тя и след това му казва:

- Ако не знаех, че те познава, никога не бих я оставила, но тъй като се познавате от известно време...

- Не се притеснявай. Ще се обадя. Сбогуваме се и тя тръгва към таксито с момчето, чието име е Родриго, както разбирам по-късно. Обръщам се към Каду, който се усмихва и показва трапчинките си.

- И сега? Барът ще затвори - казвам аз, опитвайки се да разбера къде иска да ме заведе в три сутринта.

- Гладна ли си? - пита той и аз се усмихвам в знак на потвърждение. Той ми се усмихва, притиска ме здраво и ми казва в ухото:

- Хайде. Нека вземем нещо за ядене. Като хваща ръката ми, той ме дърпа към изхода. Чувствам се лека до него, сякаш мога да летя.

Това определено е най-удивителният момент, който някога съм преживяла с някого през целия си живот. Каду ме кара да изпитвам всички тези емоции и имам чувството, че бих отишла навсякъде с него, стига да поиска.

Каду

Аз съм опитен мъж, излизал съм с актриси, модели, успешни бизнес дами. Но през цялото това време никоя от тях не ме е карала да се чувствам както Мари. Може да се повтарям, но тя е специална. Тя е сладка и забавна и никога не съм бил с някой, който се държи с мен като нея, сякаш съм обикновен човек.

Не че съм знаменитост или нещо такова. Но повечето хора са много внимателни около мен, защото съм главен редактор на едно от най-продаваните списания в страната. Но не и тя. Мари се държи с мен така, както с всеки друг.

Напускаме „Барзиньо”, хванати за ръце. Сега е малко хладно, тъй като е посред нощ и усещам как тя трепери до мен. Придърпвам я и я топля с тялото си. Вървим пеша до паркинга, като се държим за ръце и аз се проклинам, че реших да дойда с мотоциклет. Слава богу, че не отиваме далеч.

Спираме до мотора ми и тя го поглежда уплашено. Очаквах комплимент, но тя ме изненадва за пореден път.

- Ще се качим на това? - пита тя и аз съм шокиран, когато тя нарича моя Харли „това“.

- Това е Харли и да, ще се качим на него - казвам, като й давам каската. Тя гледа ту мен, ту каската, сякаш няма идея какво да прави с нея.

- Това се слага на главата, хубавице - шегувам се и я щипвам за носа.

Тя се смее и казва:

- Знам, просто никога досега не съм носила. Не знам как да я сложа.

Тя навежда поглед, бузите й се зачервяват и усещам как сърцето ми се свива.

- Ела тук, ще ти помогна - отговарям аз и тя се приближава. Вземам каската от нея и я слагам на главата й, като се усмихвам през цялото време. Изчаквам да се качи на мотоциклета, когато е готова. Усещам нежните й ръце на кръста ми и преди да тръгна, казвам:

- Трябва да ме хванеш по-здраво или ще паднеш. Тя ме хваща малко по-здраво и аз се усмихвам. - По-здраво, хубавице. Дръж ме така, сякаш съм твоето плюшено мече - шегувам се аз, а тя се смее.

- Ти си твърде голям за плюшено мече и не достатъчно мек - отвръща тя и аз потръпвам, когато усещам тялото й прилепнало към моето, докато ме държи здраво.

- Аз съм мускулесто плюшено мече - шегувам се аз и тя се смее.

- Точно така. Никога не бих си взела мускулесто плюшено мече - казва тя и този път аз съм този, който се смее.

- И защо така?

- Просто ме погледни! Не съм точното олицетворение на добра форма, Каду. Мразя да ходя на фитнес - казва тя и усещам доза несигурност в гласа й.

- И не е нужно. Ти си красива каквато си - казвам и я хващам за ръка. Запалвам мотора и отивам в Леблон - второто ми любимо място в света.

Моят дом.

МАРИ

Минаваме през лагуната Родриго де Фрейтас и макар да обичам прекрасната гледка, всичко, за което мога да мисля, е горещото тяло, за което се държа. Нервна съм и пеперудите в стомаха ми се превръщат в ято луди птици. Нямам представа къде ме води, но както каза той, и аз не се чувствам готова да се сбогувам. Докато чувствам жуженето от мотора, мисля как ще потръгнат нещата оттук нататък. Въодушевена съм, но също така се страхувам. Все пак той ми е шеф и нямам представа какво ще правим оттук насетне.

Караме, докато стигаме до Леблон. Той паркира в гаража на изискана сграда близо до плажа. След като спира, слизаме от мотоциклета и той ми помага да сваля каската. Докато я поставя обратно на мотоциклета, аз се опитвам да оправя косата си, която в момента вероятно изглежда ужасно. Потръпвам нервно, но когато той се обръща и ме поглежда в очите, губя представа за всичко. Погледът му е напрегнат. Никога не съм виждала някой да ме гледа по този начин. Чувствам, че той се опитва да научи всичките ми тайни. Погледът му се насочва към устните ми и когато си мисля, че най-накрая ще ме целуне, той просто облизва устните си, усмихва се и ми подава ръката си, за да го последвам. Чувствам се объркана, привлечена и омагьосана. Никой от другите момчета, с които съм излизала, не се е държал така в мое присъствие и се чувствам...прелъстена.

Хващаме се за ръце и той ме отвежда до асансьора, натиска бутона за последния етаж и се обръща към мен. Аз се усмихвам и той ми се усмихва. Като ме придърпва към себе си, той опира чело в моето.

Издишва дълбоко и казва:

- О, Мари... Какво ще правя с теб?

Преди да мога да отговоря, асансьорът се отваря и той го задържа, за да изляза. Тогава отново ме хваща за ръка. Минаваме през малък коридор само с две врати, по една от всеки край. Вървим към едната. Той изважда ключодържател от джоба си и отваря вратата. Разбира се, само дето не припадам, когато виждам колко невероятен е апартаментът му. Толкова е красив и така добре украсен, че стоя до входа, защото се страхувам, че случайно ще се блъсна в нещо и ще го счупя. Аз съм непохватна като слон в стъкларски магазин.

Той се разхожда из стаята и когато осъзнава, че не го следвам, се обръща и ме поглежда с насмешка.

- Харесва ли ти? - пита той, като ме гледа по странен начин. Объркана съм какво има предвид.

- Разбира се. Хубаво е. Аз просто... Спирам, без да знам как да го кажа.

- Ти просто си... - настоява той учудено.

- Малко съм непохватна. Притеснявам се, че може да счупя нещо.

Изражението му се променя и той се усмихва, като показва трапчинки.

Покровителке на застрашените необвързани жени, помогни ми да не си падна по мъж с трапчинки!

Той се приближава към мен, усмивката му е широка и ярка и преди да мога да кажа или помисля за нещо друго, той ме взема на ръце и ме вдига, сякаш съм перце.

- О - прошепвам аз, все още уплашена. Притиска ме към гърдите си, минава през голям коридор и влиза в кухнята.

Той ме слага на земята внимателно, след това прокарва ръце нагоре по ръцете и раменете ми и още по-нагоре, докато стигне лицето ми. Каду никога не отклонява поглед и докато гали лицето ми, той се приближава и ме целува нежно по челото. Краката ми треперят и птиците и пеперудите в стомаха ми воюват, което ме кара да се чувствам така, сякаш ще припадна всеки момент. Той бавно се отдръпва и се усмихва, след което отново поема дъх и се отправя към хладилника.

КАДУ

Не знам какво ми става. Никога досега не съм се чувствал така в близост до жена. Всичко, което искам да направя, е да се грижа за нея, да я докосвам, да помириша парфюма й. Дори не сме се целували и въпреки това знам, че когато го направим, това няма да е като никоя друга целувка, защото Мари е различна. Когато тя застана в хола и се огледа, аз помислих объркването й за интерес. Рядко довеждам някого, освен ако не организирам парти или събиране, но когато това се случи, жените обикновено оглеждат къщата и се чудят кое колко струва. Все още се смея, когато си спомня невинното й признание, че се страхува да не счупи нещо. Тя е прекрасна и толкова различна от жените от моя свят. Как така никога преди не съм го виждал? Как не съм забелязал това, което винаги е било пред очите ми?

Искам я, но в същото време се страхувам. Не става въпрос за секса, сега го знам. И знам, че би било лесно да се влюбя в нея, но въпросът е наистина ли съм готов да се влюбя?

Отивам до хладилника и взимам продуктите, за да направя омлет, а когато се обръщам виждам как тя стои неподвижно и си играе с ръце. Почти не разменихме нито дума, просто стояхме там, наслаждавайки се на присъствието си. Сякаш думите са излишни. Но знам, че трябва да говорим, дори да разменим само няколко думи. По дяволите. Чувствам, че отново съм на петнадесет.

- Защо не пуснеш музика, докато вечеряме, Мари? Посочвам уредбата, която се намира точно зад нея. Обичам музиката и всяка стая в къщата има стерео уредба.

- Разбира се. Някакви предпочитания? - пита тя с усмивка.

- Не, ти избери. Обичаш ли омлет? - сещам се да попитам аз.

- Обожавам. Все още усмихната, тя се обръща към уредбата. Виждам как гледа плейлиста, когато изведнъж се усмихва широко.

- Да не намери нещо по твой вкус? - питам аз. Тя пуска музика, която изпълва стаята.

- О, Каду, имаш толкова много хубави песни! Обичам всякаква музика. Поп, бразилска музика, рок - казва тя, като сяда на стол в средата на кухнята, докато от колоните звучи романтична песен. Пее се за това да откриеш някой, който може да върне изгубените чувства към живота, дори сред толкова много хора.

Опитвам се да не се съсредоточавам върху текста, но той отговаря на начина, по който се чувствам в момента. Този тъмнокос ангел ме омагьоса напълно и ще трябва да се спра или ще направя предложение за брак на Мариана преди края на нощта. Господи! Как се стигна дотук?

Тя продължава да говори по малко, да говори за музиката, която харесва, а аз я следвам, като се опитвам да въведа ред в обърканите си мисли. Когато омлетът е готов, го сервирам с портокалов сок. Предлагам малко бекон, но тя отказва.

Говорим, докато ядем и аз я разпитвам за живота й - какво харесва и местата, които обича да посещава. Разговорът е приятелски и тя ми разказва за приятелството си с Лаис - момичето, което целуна Родриго по-рано днес, за любовта си към музиката и за забавните семейни събирания. Мари е отпусната, забавна и умна. Извън офиса тя е съвсем различна от компетентния и сериозен служител, когото познавам. Тя ми разказва историята за кучето на неин приятел, която така ме разсмива, че ми потичат сълзи от очите.

- Ти си толкова различна от асистентката ми Мариана - шегувам се аз и тя отново се изчервява. Изчервеното й лице ме влудява.

- О, Каду… това ми е работата. Знам, че имаш нужда от компетентен човек, който да ти помага. Не мога да разказвам тези истории, за да забавлявам хората, докато съм там - казва тя и се смее, но очите й изглеждат малко тъжни.

- Какво има? Не ти харесва работата ли? Стомахът ми се свива от мисълта, че не й харесва да работи с мен.

- Не, проблемът не е в това. Обичам работата си. Научавам много от теб и обичам това, което правя.

- Но...

- Няма но.

Тя се усмихва, опитвайки се да сложи край на разговора.

- Кажи, Мари. Сега съм любопитен и притеснен.

Дали не ме използва, за да получи повишение?

- Просто нямам причина да бъда мила с хората там. Не познавам никого достатъчно добре - отговаря тя и се усмихва, но чувствам, че има и друго, което не казва.

- И на какво се дължи това?

- Ами... Тя се замисля, след което казва - Всички там са толкова различни от мен. Говоря с всички и, не ме разбирай погрешно, но... Просто не мисля, че съм типа приятел, с който те са свикнали.

Тя се усмихва и аз губя контрол за момент.

- Но не искам да говоря за работа. Подписала съм договор за поверителност пред шефа ми, така че не мога да говоря много за компанията, съжалявам - казва тя, след което се усмихва. Не мога да не се засмея на шегата й.

Стоим в кухнята и си говорим, смеем се и си играем на фона на музиката. Разговорът ни е непринуден и Мари може да говори за всичко. Тогава тя се прозява и аз поглеждам колко е часът. Леле! Пет и половина сутринта!

- Ела! - Скачам от стола и тя ме поглежда със сънен и объркан поглед. - Искам да ти покажа нещо.

Мари поглежда кухненския часовник и започва да се съпротивлява, но аз я спирам.

- Еха, Каду! Пет и тридесет! Трябва да се прибирам вкъщи! Вдигам я отново на ръце и тя се смее.

- Ще те закарам по-късно, но трябва да видиш нещо, преди да тръгнеш. Тя се смее по-силно и я отвеждам в другата част на апартамента, където е спалнята ми. Отварям вратата, докато още я нося на ръце и тя поглежда право към големия прозорец.

- Уау, каква гледка! - казва тя и аз я слагам на леглото. Сядам зад нея и я придърпвам към себе си. И двамата наблюдаваме изгрева от прозореца. Гледката е наистина красива, а плажът Леблон е долу. Небето е цветно и невероятно като картина от Импресионизма.

Грабвам дистанционното на уредбата и като по план започва да звучи перфектната песен. И тогава решавам да направя това, което искам да направя цяла вечер.

Мари

Каду ме води през дълъг коридор. Той отваря вратата и влизаме в това, което навярно е неговата стая. След това поглеждам и виждам най-красивата гледка през живота си.

- Уау, каква гледка! Слънцето изгрява и небето се обагря с цветове на зората от един прекрасен ден. Той ме слага на леглото и ме взима в обятията си, докато наблюдаваме този пейзаж, който ме оставя без думи. Изтощена съм поради безсънната нощ, но не бих заменила това за нищо на света. Той ме кара да се чувствам защитена и специална. Наистина се надявам, че не се държи така с всяка срещната...

Усещам как Каду се движи и грабва дистанционното. Включва уредбата и започва да звучи идеалната песен, която създава невероятна атмосфера.

Отново усещам как ме обливат вълни от допира му. Той остава без дъх, както и аз. Обръща ме и очите му се впиват в моите. Мълчим, но тези изразителни очи ми казват всичко, което трябва да знам. Той ме притиска още по-силно, гърдите му докосват моите. Хваща лицето ми и се приближава до врата ми, вдишвайки парфюма ми. Той е не само красив и изкусителен. Той е най-сексапилният мъж, с когото съм била. Той ме провокира и кара тялото ми да се тресе при допира с него. Ако преди бях привлечена от него, то сега ме притежава изцяло.

Каду ме целува бавно по врата, като оставя следа с устните си. Въздъхвам и издавам тих стон. Тогава той някак ме кара да изгубя всякаква представа за себе си, за граници и срам. Той ме захапва леко по врата, което ме кара да настръхна цялата. Тогава пращам срама по дяволите и го притискам към леглото, като допирам устните си до неговите в безумна целувка. Преплитат се ръце, устни и езици. Единственият звук е този от безкрайните ни стенания. Той държи косата ми и ме целува, като ме притиска още по-силно към тялото си. Когато го пускам, той се преобръща върху мен и ме дарява с най-прекрасната целувка в живота ми. Съзнанието ми крещи: Заключи вратата и хвърли ключа! Никога няма да го пусна!

Постепенно той забавя темпото си докато се отделим един от друг и ми се усмихва. Дишането му е толкова учестено, колкото и моето.

- О, Мари... - въздъхва той и прибира кичур коса зад ухото ми. Усмихвам се и той ме целува. - Ще те закарам вкъщи, преди да съм нарушил обещанието си.

Какво? Обещание? Вкъщи? Неее!

Той става и ми подава ръка. Правя всичко по силите си да стана възможно най-грациозно. Тръгваме по коридора до изхода и преди той да отвори вратата, аз го хващам за ръка и неспособна да прикрия усмивката си, казвам:

- Благодаря.

Той ме гледа с любопитство и аз продължавам:

- За най-хубавия изгрев, който съм виждала.

Той пуска онази усмивка и аз се чувствам толкова щастлива, че мога да полетя.

Кара ме до вкъщи с колата си, като говорим за пътуване. Той пътува много и ми разказва за всички места, на които е бил и които е харесал. Стигаме до моята сграда твърде бързо и той излиза преди мен, за да ми отвори вратата.

- Благодаря за тази вечер, Мари - казва той леко засрамен. Аз се усмихвам и той ми отвръща също с усмивка, като нежно целува лицето ми. След това ме оставя да отида до сградата си, като се опира на колата и кръстосва ръце в очакване.

Поглеждам назад, преди да вляза и когато го виждам, се чувствам като Пепеляшка след бала, с изключение на това, че в моята версия Очарователният принц я изпраща. Махам му и той ми маха, а после се качва в колата си, заминава и отнася сърцето ми със себе си.

По-голяма част от съботния ден прекарвам в сън, тъй като цяла нощ съм будна. Накрая в пет вечерта се събуждам от звъненето на телефона.

- Кучко, ще те убия! - крещи Лаис, преди дори да имам възможност да кажа здравей.

- О, какво се случи? - питам аз , все още сънена.

- Не ми се обади, за да ми разкажеш всичко за прекараната нощ с готиния ти шеф! За БОГА! Как беше? Страхотен! Горещ! Всичко! Защо, по дяволите, никога досега не си си пробвала късмета с него, момиче? - пита тя и двете се смеем.

- Съжалявам, Лаис. Прибрах се в седем сутринта. - обяснявам аз, а тя надава силен вик по телефона. - О, престани! Току що се събудих!

Искам да знам всичко! И тогава й разказвам всичко, което се случи през тази невероятна нощ.

Излишно е да казвам, че съм влюбена. Чувам в собствения си глас нотките на щастие. Нямам представа какво ще стане оттук нататък, но съм сигурна, че ще измислим нещо.

- О, скъпа, толкова се радвам за теб. Мислиш ли, че той ще ти се обади през уикенда? Сега гаджета ли сте?

- Не знам дали ще се обади и не знам какви сме, Лаис. Знам само, че съм по-щастлива от всякога - казвам аз и след това си спомням, че Лаис също се заби с един мъж снощи. - А ти, момиче? Как беше с господин Секси?

- О, Родриго! Красив е, нали? Той е адвокат. Взе номера ми, но не мисля, че ще се обади.

- Защо?

- Ами не знам. Ние сме много различни, ако разбираш - казва тя и аз знам точно какво има предвид. - Ще отидеш ли на обедното парти утре? - пита тя.

- Как бих пропуснала! Ще ме вземат - казвам аз и двете се смеем.

- Ами днес, искаш ли да излезем? - пита тя, но аз съм твърде мързелива, за да се помръдна.

- О... Не мисля. Ще стана, ще си взема душ и ще уредя някои неща за следващата седмица.

- Добре, аз съм тук. Ако искаш да гледаш филм или нещо подобно, заповядай. Можем да си направим пуканки - казва тя и аз се усмихвам, доволна, че съм й приятелка. Лаис е невероятна приятелка.

- Добре, Лаис. До после! Сбогуваме се и проверявам телефона с любопитство за нови съобщения. Малко се натъжавам, когато не виждам нито едно от него.

Опитвам се да бъда позитивна и си казвам, че може би спи, както и аз до преди малко. Решавам да си взема душ, да си свърша работата и да се насладя на щастието, което изпитах снощи, вместо да позволя на тъпата несигурност да развали настроението ми.

Забавляваме се цял ден. Родителите ни живеят в общност, където хората се познават от години. Почти са като едно голямо семейство. Поне веднъж месечно се събираме на обяд и винаги е много весело и забавно. Хубаво е да хапнеш домашна храна и да прекараш малко време със семейството.

Около шест и половина вечерта телефонът на Лаис звъни и тя излиза отвън, за да говори. Тогава майка ми сяда до мен и започва да ме разпитва.

- Как си? Как е работата? Има ли нови момчета, за които искаш да ми разкажеш?

- Добре съм, мамо. Работата е добре и всичките ми гаджета са въображаеми.

Тя се смее, но продължава.

- Но трябва да има някой. Видях те да проверяваш телефона си няколко пъти - казва тя и аз се усмихвам. Не искам да притеснявам майка си, като й кажа, че съм ходила на среща с шефа си.

- Няма нищо, мамо.

- Ако някога решиш да споделиш, мама е тук. Тя ме прегръща.

- Знам.

Усмихвам се и я целувам по бузата. След това Лаис влиза в стаята.

- Мари, имаш ли нещо против да си тръгваме? - пита тя и това малко ме учудва, но не възразявам. Сбогуваме се и взимаме автобуса до вкъщи.

- Всичко наред ли е? - питам аз, след като се качваме.

- Да, просто Родриго ми се обади - обяснява тя, като изглежда щастлива. Усмихвам се, защото се радвам за нея.

- Така ли? Какво каза?

- О, покани ме на вечеря.

- И къде ще ходите? - питам аз.

- В онази кръчма, която харесваме - казва тя, като има предвид откритата площ, пълна с барове в един търговски център близо до вкъщи. - Ще ми помогнеш ли да си направя прическа?

- Разбира се. Ще изглеждаш красива - отговарям аз през смях и вече мисля каква прическа да й направя. Моята коса е дълга, права и кафява, а нейната е вълнообразна и руса.

Слизаме на нашата спирка, за да обсъдим какво ще облече, развълнувани като две ученички. Часът е седем вечерта и Родриго ще дойде да я вземе след един час. Бързаме да приготвим всичко и в 19:45 тя е готова и изглежда зашеметяващо.

- Изглеждаш перфектно!

- О! Много съм нервна!

- Не бъди! Всичко ще е наред!

Няколко минути по-късно пристига Родриго и ние слизаме да го посрещнем. Сбогуваме се пред входа и му махам, докато той излиза от колата. Той наистина е красив. Рус, висок, със светли очи. Не е като мъжете, с които тя обикновено излиза, но са хубава двойка. Лаис е красива и висока. Усмивката й кара всички останали да се смеят. Тя е прекрасна приятелка и се надявам да намери свестен мъж, който да се грижи за нея.

- Марина, нали? - пита ме и аз се усмихвам, защото съм свикнала хората да грешат името ми.

- Мариана. Как си?

- Съжалявам! Мариана! Аз съм добре, а ти как си? Той се усмихва и ние с Лаис гледаме развълнувано.

- Добре съм. Е, аз се прибирам. Чао, Лаис.

Прегръщам я и прошепвам:

- Обади ми се, ако имаш нужда от нещо, разбра ли?

- Добре.

- Чао, Родриго! Махвам с ръка и отивам в апартамента си, като си тананикам една песен, докато моята приятелка излиза на среща с новото си попадение.

Каду

Стигам до офиса по-рано от обикновено. От събота съм неспокоен. След като закарах Мари у тях, се прибрах вкъщи, качих се в леглото и спах до вечерта. Когато се събудих, взех душ и се каних да й се обадя, когато домофонът зазвъня. Беше портиерът, който ме уведоми, че брат ми, снаха ми и племенниците ми са пристигнали. Пуснах ги да се качат и реших да й се обадя, след като си отидат.

Зека е по-възрастен от мен и е женен за Лусиня от пет години. Имат тригодишни близнаци. Ние сме много близки и ги считам не само за семейство, но и за приятели.

Направих вечеря и в един момент започнах да споделям твърде много и да говоря за Мари. Не им казах коя е, просто казах, че срещнах едно момиче и им казах къде живее. Те чуха цялата история, но Лусиня изглеждаше притеснена.

- Каду, мислиш ли, че си струва да започнеш връзка с това момиче?

Объркан съм от това, което казва тя.

Почти не я познаваш и тя не е от нашите социални среди. Освен това живее толкова далеч. Ако съдя по това къде живее, тя определено е от по-бедно съсловие - казва тя и брат ми кимва в знак на съгласие.

- Ако взема предвид казаното от Лусиня, тогава трябва да се съглася. Не искам да съдя, братко, но ти си „добър улов“ за жените. Имаш пари, ръководиш популярно списание... Не знам, но мисля, че трябва да помислиш дали наистина искаш да се обвържеш с човек, който може да е с теб само заради парите - каза той.

Започнах да мисля за снощи и си спомням дребните коментари, които привлякоха вниманието ми... Знаех, че са прави. Наистина беше рисковано, независимо колко бях очарован. Не толкова заради това къде живее, а заради самия факт, че тя и аз работим заедно.

- Съжалявам, Каду, но това ми напомня за случилото се с баща ми. - казва тя и аз кимвам в знак на съгласие. Бащата на Лусиня се забърка с момиче, което приличаше на ангел. Тя беше сладка, мила и деликатна, но в крайна сметка едва не го разори.

Когато си тръгнаха, се замислих и реших да не се обаждам. Спомнях си колко сладка и нежна е и реших, че е невъзможно да се преструва, но също така не можех да спра да мисля за онази целувка в леглото ми. Тя ме побърка. Тя се превърна от коте в тигрица само за миг и това доказва, че брат ми и снаха ми може би са прави.

В неделя, след като много мислих, реших да сложа край на всичко, което се случи между нас в понеделник сутринта. Не исках да загубя асистентката си заради връзка, която може да завърши зле или дори да ми навреди.

След като прекарах в офиса си около час, чувам шум в съседния офис. Тя е тук. Вземам телефона и й се обаждам.

- Мариана, можеш ли да дойдеш, ако обичаш?

- Разбира се, един момент само.

След по-малко от пет минути тя влиза усмихната и носи подноса за кафе. Когато ме поглежда, усмивката й леко се помрачава. Усещам стягане в гърдите, но се придържам към плана.

- Седни, ако обичаш - казвам, като посочвам стола пред мен. Тя сяда и ме поглежда с големите си кафяви очи. Казвам всичко, преди да се уплаша. - Мариана, много мислех за това през уикенда. Трябва да се извиня. Преминах границата, а не трябваше да го правя. Работим заедно и нещата може да се усложнят.

Гледам някъде зад нея, защото нямам смелостта да я погледна в очите. Вниманието ми е привлечено от тих стон и виждам, че тя е навела поглед и е покрила устата си с озадачено изражение. Боли ме стомахът, но вече няма връщане назад.

- Исках да те помоля да забравиш какво се случи миналия петък и...

Не мога да довърша.

Тя става, поема дълбоко въздух и казва:

- Разбира се, Карлос Едуардо. Няма проблем. Трябва да отговоря на няколко имейла, които получихме през уикенда. Това ли е всичко? - пита тя, а аз кимам.

- Разбира се, Мариана. Благодаря ти - казвам аз, изненадан от реакцията й. Тя излиза от стаята без да каже и дума и затваря вратата. Чувствам се зле, сякаш тази врата е бариера между мен и нещо, което искам силно, въпреки че може да ми навреди. Надявам се само, че няма да съжалявам за това по-късно.

МАРИ

Заключвам се в тоалетната и чак тогава се поддавам на емоциите. Това са неконтролируемите сълзи на разбитото ми сърце, на разочарование и срам. Не мога да повярвам, че това се случва. Защо изобщо си направи труда да ме потърси и да настоява за това, ако дори не се интересува от мен? Глупачка! Глупачка! Глупачка! Сигурно си е помислил, че съм просто поредното глупаво бедно момиче, което лесно ще примами.. Докато все още плача, вадя телефона си от джоба си и изпращам имейл на Лаис.

От: Мариана Коста

До: Лаис Менезес

Тема: Помоооощ !!!!!!

Смазана съм. Той просто ме заряза.

От: Лаис Менезес

До: Мариана Коста

Тема: RE: Помоощ !!!!!!

КАКВО??? Ще сритам този глупак. Къде си? Не те е уволнил, нали?

От: Мариана Коста

До: Лаис Менезес

Тема: RE: RE: Помоощ !!!!!!

Не!! В тоалетната съм, без дъх и плача като бебе. Искам да се прибера вкъщи и да се скрия. ТОЛКОВА СЪМ ГЛУПАВА !!!

От: Лаис Менезес

До: Мариана Коста

Тема: RE: RE: Помоощ !!!!!!

Не! Ще поемеш дълбоко въздух, ще измиеш лицето си, ще сложиш малко грим и ще работиш така, сякаш нищо не се е случило. Ще ти изпратя нещо. Ще си прекараме вечерта с много сладолед. Човече, не мога да повярвам, че този идиот направи това!

От: Мариана Коста

До: Лаис Менезес

Тема: RE: RE:RE: Помоощ !!!!!!

От: Лаис Менезес

До: Мариана Коста

Тема: RE: RE: Помоощ !!!!!!

Опитай се да го погледнеш от друг ъгъл - той е идиот. Той е богат негодник с малка пишка. Заслужаваш нещо по-добро.

От: Мариана Коста

До: Лаис Менезес

Тема: RE: RE: RE: RE: RE: RE: Помоощ!!!!

О, скъпа. Не е малка

От: Лаис Менезес

До: Мариана Коста

Тема: RE: RE: RE: RE: RE: RE: RE: Помоощ!!!!

Ах ти, кучко! Каза, че не си спала с него!

-

-

-

-

PS: Голяма ли е?

От: Мариана Коста

До: Лаис Менезес

Тема: RE: RE: RE: RE: RE: RE: RE: RE: Помоощ!!!!

Не съм! За каква ме мислиш? Хахахахахаха, но усетих.

-

-

-

-

PS: Да, доста е голяма!

Денят ми е съсипан. В депресия съм и нямам търпение да се прибера вкъщи, но трябва да съм силна, въпреки че вътрешно се разпадам. Каду прекарва цялата сутрин заключен в офиса си. Този глупак ми изпрати имейл с молба да отменя всичките му срещи. Почти един час след случката в банята, получавам пакет от куриер.

- Странно! Не съм поръчвала нищо!

В пакета има малка кутия. Вътре намирам пет шоколадови блокчета и ръкописна бележка с няколко сърца, нарисувани в нея. Скоро осъзнавам какво е:

Шоколад, за да ти стопли сърцето!

Да, знам, че боли, но не забравяй, че да те зарежат може само да ти помогне. Горе главата, момиче! Ще получиш това, което ти се полага. Обичам те!

Лаис

По обяд ставам, когато чувам шум от кабинета му, и хуквам към тоалетната, за да не го срещам. Не ми се яде и не искам да напускам офиса. Просто искам този ден да приключи. Но все още не съм готова да се изправя срещу него. Плача още малко в тоалетната и когато наближава времето, когато той обикновено се прибира, се успокоявам, нанасям грим и вдишвам няколко пъти.

Следобедът се проточва. Той не напуска офиса си и съм благодарна за това. Комуникираме единствено по имейл и си отдъхвам с облекчение, когато денят приключва. Взимам нещата си и когато съм готова да си тръгна, почуквам на вратата на глупака и я оставям леко отворена, както правя всеки ден.

- Извинявай - казвам аз с изненада, когато виждам стола му обърнат към прозореца вместо към компютъра както друг път. Обръща се към мен, сякаш изненадан да ме види там. - Тръгвам си. Имаш ли нужда от нещо?

Опитвам се да звуча възможно най-професионално.

- Не...можеш да тръгваш, Мариана - отговаря той и аз кимам. Когато затварям вратата, той ме извиква отново.

- Мариана?

- Да? Отварям отново вратата. Сърцето ми бие толкова учестено, сякаш току-що съм участвала в маратон.

- Добре ли си? - пита той, а аз искам да ударя юмрук в лицето му. Прекарах целия ден, като се опитвах да овладея емоциите си, за да мога да говоря с него, преди да си тръгна, а той реши да развали всичко точно когато почти бях успяла? Вдишай и издишай, Мари.

- Дали съм добре? Да, разбира се. Защо да не съм? - питам, като успявам да запазя гласа си равнодушен. - Съжалявам, но бързам. Имам работа.

- Разбира се. Лека нощ!

- Лека нощ - отговарям аз, след което затварям вратата.

Каду

Прибирам се вкъщи разстроен, но не знам точно защо. Би трябвало да се радвам, че Мари прие толкова добре разговора за нас. Но истината е, че се чувствам тъжен. Влизам в апартамента си, свалям вратовръзката и костюма си и влизам направо под душа. Взимам дълъг душ и когато съм готов, увивам кърпа около кръста и обикалям къщата. В тишината мезонетът изглежда твърде голям за мен. Отивам до бара и си сипвам уиски. Изпивам го на една глътка и решавам да си легна. Вероятно съм уморен, това е всичко. Отивам в стаята си, лягам и затварям очи. В същото време ме лъхва аромат на сладък парфюм и си спомням едни изразителни кафяви очи. По дяволите. Обсебен съм от една жена, само защото не мога да я имам. Мобилният ми телефон звъни и го взимам от нощното си шкафче. Обажда се Мигел.

- Здрасти, човече!

- Каду, какво става? Опитах се да ти се обадя днес, но госпожица Дракон не ме свърза.

- Кой? - питам объркан.

- Госпожица Дракон - твоята мрачна секретарка.

- Не говори така за нея, Мигел. Помолих я да не ме безпокоят днес. Бях зает.

- О, тя е хубава и така нататък. Но изглежда сякаш може да ми отхапе главата - казва той и се смее. - Въпреки че ако иска да отхапе нещо друго, не бих отказал. Той се смее гръмко и шегата ме ядосва.

Такъв е Мигел! Той смята, че всяка жена на планетата е предмет. Той никога не се забърква с никого. Ходи на срещи с тях за известно време, след което ги зарязва. Да, знам, че ще кажете, че и аз съм такъв, но винаги съм ясен с жените, с които излизам и им казвам, че не искам нищо сериозно. По този начин няма никакви очаквания. Той прави всичко възможно, за да се влюбят в него на всяка цена.

- Мигел, казах ти да оставиш Мариана намира. Не мога да загубя асистентката си само защото не можеш да се контролираш пред жените.

- Добре, добре, брато! Няма да направя нищо.

- Искаш да говорим за нещо или се обади само за да дрънкаш?

- Направих онова техническо проучване от нашия клон в Сао Пауло, както поиска.

- И?

- Ще ни трябват няколко корекции, за да инсталираме софтуера за проследяване, но мисля, че е възможно.

От няколко месеца забелязвам, че някои от нашите истории са много подобни на тези, които нашите конкуренти публикуват, особено тези, произведени от нашия клон в Сао Пауло. Това ме кара да мисля, че нещо не е наред и че някой се опитва да ни подведе. Затова помолих Мигел, който управлява ИТ отдела, да провери дали можем да проследяваме имейли, онлайн чатове и споделени данни, за да разберем кой продава нашата информация на конкуренцията.

- Страхотно! Така че, приготви се, защото утре летим до Сао Пауло, за да уредим това - казвам аз и той се съгласява.

- Добре.

- Ще помоля Мариана да ни резервира билети следобед. Утре сутринта няма да бъда в офиса. Ако имаш нужда от нещо, обади ми се.

- Разбира се, приятелю. Ще ти се обадя - казва той и приключваме разговора.

От: Карлос Е. Мораес

До: Мариана Коста

Тема: Билети

Мари,

Резервирай два билета за СП за мен и Мигел за днес (вторник), след обяд.

Мразя да пиша имейли на телефона си. Винаги правя правописни грешки. Мързи ме да ги коригирам, след като въведа текста. Точно когато ще го изпратя, пиша:

Ще се оправиш ли?

Каду

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.