Rainer M. Rilke

Històries
del bon Déu

Traducció de Ramon Farrés

Títol original:

Geschichten vom lieben Gott (1904), Rainer M. Rilke

Coberta: Suspensió (2016). Fotografia original d’Aina Climent

Primera edició: febrer de 2021

Edició digital: febrer de 2021

© De la traducció i la presentació: Ramon Farrés, 2021

© D’aquesta edició:

carrer de Joan Bauçà, 33 - 1r | 07007 Palma (Mallorca)

editorial@lleonardmuntanereditor.cat www.lleonardmuntanereditor.cat

Direcció de la col·lecció: Maria Muntaner i Jaume C. Pons Alorda

Maquetació e-book: Susana Cardona

e-ISBN: 978-84-17833-83-1

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només es pot dur a terme amb l’autorització dels seus titulars, a part de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (www.cedro.org) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne fragments.

Taula

Presentació Ramon Farrés

HISTÒRIES DEL BON DÉU

La rondalla de les mans de Déu

El desconegut

Per què el bon déu vol que hi hagi gent pobra

De com va arribar la traïció a Rússia

De com el vell Timofei va morir cantant

La cançó de la justícia

Una escena del gueto de Venècia

D’un que escolta les pedres

De com el Didal va passar a ser el bon Déu

Una rondalla sobre la mort seguida d’una postdata d’altri

Una associació sorgida d’una necessitat imperiosa

El pidolaire i la senyoreta orgullosa

Una història explicada a la foscor

PRESENTACIÓ
Ramon Farrés

Tot i tractar-se d’una autèntica joia literària, Històries del bon Déu és una de les obres menys conegudes de Rainer Maria Rilke. De fet, aquesta col·lecció de contes no es va editar íntegrament en català fins al 2009, més de cent anys després de la publicació del text original (tot i que el maig de 1929 la revista D’ací d’allà ja havia publicat la traducció d’un dels contes, «De com el vell Timofei va morir cantant», en versió de Rosa Alavedra). Ho va fer l’Editorial Límits d’Andorra, amb la mateixa traducció que reeditem ara, convenientment revisada. Qui sap si la manca d’interès per aquesta obra ha estat deguda a la seva lleugeresa aparent, al to volgudament ingenu d’algunes de les rondalles que inclou, o bé al tema que tracta: Déu, que ja havia estat liquidat per Nietzsche en el moment de la redacció del llibre. En qualsevol cas, el que és cert és que el Rilke que ens parla des d’aquestes pàgines de bell antuvi no sembla encaixar gaire amb el poeta abrandat de Cançó d’amor i de mort del corneta Christoph Rilke, amb el literat solitari i hiperconscient de les Cartes a un poeta jove, amb l’escriptor torturat d’Els Quaderns de Malte Laurids Brigge o amb l’excels versificador dels Sonets a Orfeu i les Elegies de Duino, que són els llibres que més acollida han tingut entre nosaltres. Però es tracta d’una impressió enganyosa: qui es deixi portar sense prejudicis per la proposta un punt enjogassada de l’autor, arribarà al final d’aquest llibre amb la sensació d’haver assistit a una de les representacions més agudes, profundes i poètiques de la condició humana, que, lluny de ser una obra menor, mereix ser considerada una de les fites creatives d’aquest autor sublim que va ser Rainer Maria Rilke.

Amb els Sonets a Orfeu i les Elegies de Duino, el llibre que ara presentem té en comú el procés d’escriptura extremament ràpid, com si l’autor hagués estat guiat per una inspiració inajornable. Efectivament, les tretze Històries del bon Déu van ser escrites, pel que sembla, durant set nits —precisament set, com els dies de la Creació, que també està tematitzada en el recull!— entre el 10 i el 20 de novembre de 1899. Però en aquest espai tan curt de temps, i en aquest conjunt relativament breu, es van actualitzar les experiències que Rilke havia viscut al llarg dels dos anys i mig anteriors, que van ser clau en la seva formació com a escriptor: entre març i abril de 1897 havia visitat Venècia; el maig de 1897 havia conegut Lou Andreas-Salomé, una dona que exerciria una gran atracció i una influència decisiva sobre ell (com abans l’havia exercit precisament sobre Nietzsche), i amb la qual va mantenir un epistolari ininterromput fins a la seva mort; durant l’abril i el maig de 1898 torna a Itàlia, i aquest cop té l’oportunitat de veure l’obra de Fra Angelico, Rafael i Miquel Àngel a Florència, Pisa i Lucca; just un any més tard emprèn amb Lou Andreas-Salomé i el seu marit Karl Andreas un viatge a Rússia, que li produirà una impressió profunda i duradora. Totes aquestes experiències, i de manera molt evident, com es veurà, els viatges a Itàlia i Rússia, es plasmaran en les Històries del bon Déu, que es van publicar per primera vegada l’any 1900 amb el títol Del bon Déu i altres coses i un subtítol que deia Explicades per Rainer Maria Rilke als grans per als infants. Una segona edició, de 1904, adoptarà el títol definitiu, a més d’incloure una preciosa dedicatòria a l’educadora i feminista sueca Ellen Key, amb qui entretant Rilke havia fet coneixença. Aquesta és la versió de l’obra que des de llavors s’ha continuat reeditant, i la que té per tant com a base aquesta traducció.

Als contes —o rondalles, com les anomena repetidament el personatge narrador, alter ego de Rilke— que formen aquesta col·lecció, hi trobem en efecte referències, d’una banda, a l’obra de Rafael, de Fra Angelico, de Giorgione, a la poesia de Lorenzo de Mèdici, a la figura incommensurable de Miquel Àngel, tan gran que ocupa ell sol tota una història, a la vida plena de llums i d’ombres del Renaixement florentí i venecià, i, de l’altra, als joglars ambulants russos, a la rústega vida de les estepes ucraïneses i a la tirania dels tsars. Però totes les històries, tant si transcorren a Itàlia, a Rússia o a Alemanya, tenen en comú, tal com revela el títol, la presència més o menys evident de Déu. Cal tenir en compte que encara ara, als països de parla alemanya, l’expressió «històries del bon déu» remet de manera directa a aquelles contalles de base bíblica que s’explicaven —i en alguns casos encara s’expliquen— als nens, per educar-los en la fe. Rilke pren aquest model de narració, caracteritzat per una exposició senzilla dels fets i una certa ingenuïtat en el to, i la subverteix completament. No pas en la forma, que manté els trets suara esmentats, però sí en el fons, en el missatge que ens vol transmetre, que no podria estar més allunyat de l’ortodòxia cristiana. Déu, ens ve a dir Rilke, no és enlloc i és a tot arreu, perquè és una creació dels homes. Això sí, una creació preciosa i necessària, potser la més bella creació que hagi donat la humanitat. En aquest sentit, tot i dinamitar les bases de la teologia, la idea que té Rilke de Déu no podria estar més allunyada de la de Nietzsche. I cal dir que cent anys després hem de donar la raó al primer: Déu no ha mort, sinó que continua viu, amb la mateixa força de sempre, en la consciència de la humanitat. La llàstima és que no s’hagi imposat la visió que en tenia Rilke, perquè és l’antídot més eficaç contra qualsevol fonamentalisme religiós. L’esperança continuen sent els nens —sempre presents en aquestes històries—, que són capaços de veure Déu en un didal.

Però com insinuava al principi d’aquesta presentació, Déu és tan sols el leitmotiv d’aquests contes, el fil conductor —juntament amb la presència d’un mateix personatge narrador i una sèrie de figures que es repeteixen al llarg del llibre— que dona unitat a històries ambientades en llocs i èpoques molt diferents, i que ens parlen de l’existència humana en totes les seves facetes: la vida i la mort, la malaltia, l’esperança, la injustícia i la revolta, la traïció, l’esterilitat de les convencions socials, la innocència, el poder de l’art i de la música, la pedanteria i la incomprensió, la bondat... És tanta la vida recollida en aquestes tretze narracions, i és tan magistral l’art del seu autor a l’hora de transmetre’ns-la, que es fa gairebé inevitable que ens succeeixi el mateix que a Ellen Key, és a dir que acabem fent-nos nostres aquestes Històries del bon Déu, com si Rainer Maria Rilke les hagués escrit expressament per a nosaltres.

AMIGA MEVA, una vegada vaig posar aquest llibre a les seves mans i vostè se’l va estimar com ningú no ho havia fet abans. Per això m’he acostumat a pensar que és seu. Permeti’m, per aquest motiu, que escrigui el seu nom no tan sols en el seu propi llibre, sinó en tots els llibres d’aquesta nova edició; que escrigui:

LES HISTÒRIES DEL BON DÉU

PERTANYEN A ELLEN KEY.

Rainer Maria Rilke Roma, abril de 1904

LA RONDALLA DE LES MANS DE DÉU

No fa gaire, al matí, vaig trobar-me la senyora veïna. Ens vam saludar.

—Quina tardor! —va dir després d’una pausa, mentre aixecava els ulls cap al cel. Jo vaig fer el mateix. El matí era certament molt clar i encisador per ser a l’octubre. De sobte se’m va acudir una cosa:

—Quina tardor! —vaig exclamar tot agitant una mica les mans. I la senyora veïna va moure el cap en senyal d’aprovació. Me la vaig mirar un moment mentre ho feia. El seu rostre saludable anava amunt i avall tot agradós. Era un cara ben lluminosa, només al voltant dels llavis i a les temples hi tenia unes arruguetes ombrívoles. D’on li deuen venir? I llavors li vaig preguntar d’improvís:— I les seves nenes? —Les arrugues li van desaparèixer un instant de la cara, però es van tornar a contreure de seguida, encara més fosques.

—Estan bé de salut, gràcies a Déu, però... —La senyora veïna es va posar en moviment, i jo caminava ara a la seva esquerra, tal com escau.— Sap què passa? Les meves dues filles es troben ara en aquella edat en què els nens tot el dia pregunten. Què dic, tot el dia, fins ben entrada la nit...

—Sí —vaig mormolar—, hi ha una època...

Però ella va continuar com si res:

—I no pas coses com ara: cap on va aquest tramvia?, quantes estrelles hi ha?, i deu mil és més que molt? Coses molt pitjors! Per exemple: el bon Déu parla xinès?, i: quina cara té el bon Déu? Sempre el bon Déu! D’això no en sabem res...

—No, ja ho pot ben dir —vaig donar-li la raó—, tenim certes suposicions...

—O de les mans del bon Déu, què se’n pot dir...

Vaig mirar la veïna als ulls:

—Si em permet —vaig dir molt educadament—, acaba de dir les mans del bon Déu, oi? —La veïna va fer que sí amb el cap. Em sembla que estava una mica sorpresa.— Bé —vaig afanyar-me a afegir—, de les mans en sé alguna cosa. Per casualitat —vaig remarcar de pressa, en veure que feia uns ulls com taronges—, per pura casualitat he..., en fi —vaig concloure decididament—, vull explicar-li el que sé. Si té una mica de temps, l’acompanyo fins a casa seva, amb això n’hi haurà prou.

—De bon grat —va dir ella quan finalment la vaig deixar parlar, encara sorpresa—, però no vol pas explicar-ho a les nenes mateixes?...

—Jo explicar-ho a les nenes? No, benvolguda senyora, això no pot ser, de cap manera. Miri, jo de seguida em poso nerviós quan he de parlar amb nens. En si mateix, això no seria cap problema. Però les nenes podrien interpretar el meu nerviosisme en el sentit que soc conscient de dir mentides... I com que dono molta importància a la veracitat de la meva història... Ja els ho tornarà a explicar vostè, a les nenes; segur que ho farà més bé i tot. Vostè ho relacionarà i ho guarnirà, jo només referiré els fets purs i simples de la manera més breu possible. D’acord?

—Bé, bé —va fer la veïna distretament.

Vaig reflexionar:

—Al començament... —però em vaig interrompre a l’acte—. Amb vostè, senyora veïna, puc donar per sabudes algunes coses que hauria d’explicar abans a les nenes. Per exemple la creació... —Es va produir una pausa considerable. Llavors:

—Sí..., i al setè dia... —la veu de la bona dona era aguda i esmolada.

—Un moment! —vaig fer—, hem d’esmentar també els dies anteriors; perquè es tracta justament d’aquests. Bé, doncs, el bon Déu va començar la seva feina, com és sabut, fent la Terra, separant-la de l’aigua i ordenant que es fes la llum. Després, amb una rapidesa admirable, va formar les coses, vull dir les autèntiques grans coses, com són ara: cingles, serralades, un arbre i a partir d’aquest patró molts arbres. —Arribat en aquest punt, ja feia estona que darrere nostre sentia passos que no ens avançaven ni es quedaven enrere. Això em destorbava i em vaig embolicar amb la història de la creació; llavors vaig continuar d’aquesta manera:— Només podem comprendre aquesta ràpida i reeixida activitat si suposem que tot estava ja acabat al seu cap, després d’una reflexió llarga i profunda, abans que... —Llavors per fi els passos eren al nostre costat, i una veu no precisament agradable se’ns va enganxar:

—Oh, deuen parlar del senyor Schmidt, perdonin...

Vaig mirar-me la nouvinguda amb cara d’enuig, però a la senyora veïna va assaltar-la un gran nerviosisme:

—Ehem —va tossir—, no..., vull dir..., sí..., parlàvem justament, en certa manera...

—Quina tardor —digué de sobte l’altra dona, com si no hagués passat res, i la seva cara petita i vermella resplendia.

—Sí —vaig sentir que responia la meva veïna—: té raó, senyora Hüpfer, fa una tardor bonica com poques! —Llavors les dues dones es van separar. La senyora Hüpfer va fer encara una rialleta:

—I doni records a la mainada. —La bona de la meva veïna ja no li parava atenció; estava encuriosida per conèixer la meva història. Però jo vaig declarar amb una duresa inconcebible:

—Ara ja no sé on ens havíem quedat.

—Deia alguna cosa del seu cap, vull dir... —La senyora veïna es posà tota vermella.

Em va fer pena de debò, així que vaig continuar ràpidament la narració:

—Sí, doncs miri, mentre només feia les coses, el bon Déu no tenia necessitat de mirar constantment cap a la Terra, perquè no podia succeir-hi res. El vent ja corria certament entre les muntanyes, tan semblants als núvols, que ell coneixia des de feia temps, però encara esquivava les capçades dels arbres amb una certa desconfiança. I això a Déu li estava molt bé. Les coses, les va fer dormint, com si diguéssim, però ja amb els animals la feina va començar a fer-se interessant; va abocar-s’hi al damunt i només molt de tant en tant alçava les amples celles per donar una ullada a la Terra. I la va oblidar completament en donar forma a l’home. No sé en quina part complicada del cos es trobava quan va sentir al seu voltant una remor d’ales. Un àngel passava volant i cantava: “Tu que tot ho veus...”

»El bon Déu va tenir un ensurt. Havia arrossegat l’àngel al pecat, perquè el que acabava de cantar era mentida. Ràpidament Déu pare mirà avall. I efectivament ja s’havia esdevingut allà alguna cosa difícil d’esmenar. Un ocellet errava d’ací d’allà de la Terra, com si tingués por, i el bon Déu no estava en condicions d’ajudar-lo a tornar a casa, perquè no havia vist de quin bosc havia sortit la pobra bèstia. Es va enfadar molt i digué: “Els ocells s’han de quedar allà on els he posat.” Però va recordar que per intercessió dels àngels els havia concedit ales, a fi que també a la Terra hi hagués alguna cosa semblant als àngels, i aquesta circumstància encara el va fer posar de més mal humor. Ara bé, contra aquests estats d’ànim no hi ha res més saludable que el treball. I ocupat amb la confecció de l’home, Déu es tornà a posar content de seguida. Tenia davant seu els ulls dels àngels, a manera de miralls, hi mesurà els seus propis trets i, en una bola que tenia a la falda, va formar a poc a poc i amb cura la primera cara. El front li va sortir bé. Molt més difícil va ser-li fer simètrics els dos forats del nas. Cada vegada s’inclinava més sobre la seva obra, fins que va tornar a sentir un corrent d’aire damunt seu. Va mirar amunt. El mateix àngel volava en cercles per sobre d’ell; aquest cop no se sentia cap himne, perquè, amb la mentida, al noi se li havia apagat la veu. Però en la seva boca Déu va reconèixer que encara cantava: “Tu que tot ho veus.” Al mateix temps se li va acostar sant Nicolau, a qui Déu té en gran consideració, i digué a través de la seva gran barba: “Els teus lleons estan molt tranquils, s’ha de dir que són criatures molt altives! Però hi ha un gosset que ronda per l’extrem de la Terra, un terrier, ho veus?, està a punt de caure.” I el bon Déu va percebre realment una cosa alegre, blanca, com una llumeta, que dansava amunt i avall per la zona d’Escandinàvia, on la Terra ja és terriblement rodona. I es va empipar molt i li va engaltar a sant Nicolau que, si els seus lleons no li estaven bé, provés de fer-ne ell. En sentir això, sant Nicolau va sortir del cel i clavà un cop de porta que va fer caure una estrella justament al cap del terrier. Ara la desgràcia era completa, i el bon Déu va haver de reconèixer que la culpa de tot plegat era només seva, i decidí no treure més la vista de la Terra. I així va ser. Va deixar la feina a les seves mans, que prou sàvies són, i tot i que tenia molta curiositat per saber com quedaria l’home, fitava sense parar la Terra, on ara, com si fos per fer-li la guitza, no es bellugava ni una fulla. Per tenir almenys una petita alegria després de tanta calamitat, havia ordenat a les seves mans que li ensenyessin l’home abans de lliurar-lo a la vida. Contínuament preguntava, com els nens quan juguen a fet i amagar: “Ja?” Però com a resposta sentia el feinejar de les mans i esperava. Li va semblar que passava molt temps. Aleshores de cop i volta va veure alguna cosa fosca que queia per l’espai, en una direcció com si vingués de prop seu. Va tenir un mal pressentiment i cridà les seves mans, que aparegueren totes empastifades de fang, suades i tremoloses. “On és l’home?”, les va escridassar. Llavors la dreta va escometre l’esquerra: “L’has deixat anar tu!” “És clar”, digué irritada l’esquerra, “ho volies fer tot tu sola, a mi no em deixaves ni dir-hi res.” “L’havies d’aguantar!” I la dreta va fer el gest d’abraonar-s’hi. Però llavors s’hi repensà, i totes dues mans digueren trepitjant-se l’una a l’altra: “Era tan impacient, l’home. Volia viure de seguida. No hi hem pogut fer res, som innocents totes dues.”

»El bon Déu, però, estava seriosament enfadat. Va foragitar les dues mans, perquè li tapaven la vista de la Terra: “Ja no us conec, feu el que vulgueu.” Això és el que van intentar les mans des de llavors, però només podien començar, fessin el que fessin. Sense Déu no hi ha consumació. I al final se’n van cansar. Ara estan tot el dia agenollades i fan penitència, si més no això és el que es diu. A nosaltres, però, ens sembla com si Déu descansés, perquè està enfadat amb les seves mans. Continua sent el setè dia.

Vaig callar durant un instant. La senyora veïna ho va aprofitar molt assenyadament:

—I vostè creu que no es produirà mai més la reconciliació?

—Jo crec que sí que es produirà —vaig dir—, almenys ho espero.

—I quan hauria de ser?

—Doncs en el moment que Déu sàpiga com és l’home que les seves mans van deixar anar en contra de la seva voluntat.

La senyora veïna va reflexionar, després rigué:

—Però n’hauria tingut prou de mirar avall...

—Perdoni —vaig dir cortesament—, el seu comentari és una prova de perspicàcia, però la meva història encara no s’ha acabat. Bé, doncs, quan les mans es van haver apartat i Déu va tornar a dominar la terra amb la vista, ja havia passat un minut, o posem-hi un mil·lenni, que com se sap és el mateix. En lloc d’un home, ja n’hi havia un milió. Però ja anaven tots vestits. I com que la moda d’aquell moment era molt lletja i deformava de mala manera fins i tot les cares, Déu va fer-se una idea totalment falsa i (no vull amagar-ho) molt dolenta dels homes.

—Hm —va fer la veïna, i anava a comentar alguna cosa. Jo no li vaig fer cas, sinó que vaig concloure amb un èmfasi accentuat:

—I per això és urgentment necessari que Déu sàpiga com és de debò l’home. Ens hem d’alegrar que hi hagi qui l’hi digui...

Però la senyora veïna encara no se n’alegrava:

—I qui podria ser, si em permet?

—Senzillament els infants, i de tant en tant també aquella gent que pinta, escriu poemes, construeix...

—Construeix què, esglésies?

—Sí, i també tota altra mena de coses...

La senyora veïna va moure a poc a poc el cap d’una banda a l’altra. Algunes coses encara li semblaven ben estranyes. Ja havíem passat de llarg de casa seva i ara tornàvem xino-xano. De cop li va agafar un atac de riure:

—Però quina bestiesa! Si Déu ho sap tot! Hauria hagut de saber perfectament d’on venia l’ocellet, per exemple.

Em va mirar victoriosa. Jo estava una mica confós, ho he de reconèixer. Però un cop em vaig haver asserenat, vaig aconseguir posar una cara força seriosa:

—Estimada senyora —vaig alliçonar-la—, aquesta és tota una altra història. Però perquè no es pensi que això és tan sols una excusa per part meva (naturalment ella va rebatre-ho amb vehemència), vull dir-li breument: Déu té totes les qualitats, és clar. Però abans que tingués la possibilitat d’aplicar-les —per dir-ho d’alguna manera— al món, li semblaven una única gran força. No sé si m’expresso amb claredat. Però davant de les coses les seves capacitats es van especialitzar i es convertiren fins a un cert punt en obligacions. Déu tenia dificultats per recordar-les totes. Els conflictes hi són. (Per cert: això només l’hi dic a vostè, no ho ha d’explicar per cap motiu a les nenes.)

—No, i ara! —asseverà la meva interlocutora.

—Miri, si l’àngel que passava volant hagués cantat: «Tu que tot ho saps», tot hauria anat bé...

—I aquesta història seria supèrflua?

—Sens dubte —vaig confirmar. I ja anava per acomiadar-me.

—Però tot això ho sap ben del cert?

—Ho sé ben del cert —vaig respondre gairebé amb solemnitat.

—Avui tindré coses per explicar a les nenes!

—M’agradaria poder-ho sentir. Passi-ho bé.

—Passi-ho bé —contestà ella. Llavors encara va tornar a girar cua:— Però per què aquell àngel precisament...

—Senyora veïna —vaig dir interrompent-la—, ara m’adono que les seves adorables filles no pregunten pas tant pel fet de ser criatures...

—Per què doncs? —preguntà encuriosida la meva veïna.

—Bé, els metges diuen que hi ha certes coses que s’hereten...

La meva senyora veïna va aixecar l’índex en senyal d’amenaça. Però així i tot ens vam acomiadar com a bons amics.

Quan més endavant (després d’una pausa bastant llarga per cert) em vaig tornar a trobar la meva estimada veïna, no anava sola i no vaig poder assabentar-me de si havia explicat la meva història a les seves filles i de quin efecte havia tingut. Aquest dubte me’l va aclarir una carta que vaig rebre poc temps després. Com que el seu remitent no em va donar permís per publicar-la, m’he de limitar a explicar com acabava, i amb això es podrà reconèixer sense problema de qui provenia. Finalitzava amb aquestes paraules: «Jo i cinc nens més, perquè jo també soc un d’ells.»

Vaig contestar, just després de rebre-la, el que segueix: «Estimats nens, no em costa gens de creure que us ha agradat la rondalla de les mans del bon Déu; a mi també m’agrada. Però tot i així no puc venir a veure-us. No us m’enfadeu per això. Qui sap si jo us agradaria. No tinc un nas bonic, i si a més a més tenia un granet vermell a la punta, cosa que succeeix de tant en tant, miraríeu sorpresos tota l’estona aquest puntet i no sentiríeu el que digués un tros més avall. Segurament el somiaríeu i tot, aquest granet. Tot plegat no em faria gaire goig. Per aquest motiu proposo una altra solució. Tenim (fins i tot sense comptar la mare) un gran nombre d’amics i coneguts comuns que no són nens. Ja anireu sabent quins. A ells els explicaré de tant en tant una història, i vosaltres la rebreu d’aquests intermediaris més bonica encara del que jo soc capaç de plasmar-la. Perquè entre aquests amics nostres hi ha grans poetes i tot. No us revelaré de què tractaran les meves històries. Però com que no hi ha res que us interessi i us agradi tant com el bon Déu, hi introduiré en cada ocasió que es presenti el que sé d’ell. Si hi hagués alguna cosa que no fos correcta, torneu-me a escriure una carta ben bonica, o feu-li-ho dir a la mare. És ben possible que m’equivoqui en algun punt, perquè ja fa molt temps que vaig sentir les històries més boniques, i perquè des de llavors me n’he hagut d’aprendre moltes que no són tan boniques. A la vida és així de vegades. Tanmateix la vida és una cosa magnífica: també d’això se’n parlarà sovint a les meves històries. Us saluda... jo, és a dir un entre tants, perquè jo també soc un de vosaltres.»

EL DESCONEGUT

Un desconegut m’ha escrit una carta. No m’ha escrit sobre Europa el desconegut, ni sobre Moisès, ni sobre els grans o els petits profetes, ni sobre l’emperador de Rússia o sobre Ivan el Terrible, el seu paorós avantpassat. Ni sobre el batlle o sobre el veí que arregla sabates, ni sobre la ciutat propera ni sobre les ciutats llunyanes; i tampoc el bosc ple de cabirols on em perdo cada matí no apareix a la seva carta. No m’explica res tampoc de la seva marona o de les seves germanes, casades ben segur fa temps. Potser la marona és morta i tot; com podria ser sinó que en una carta de quatre pàgines no la trobi esmentada enlloc! L’home em concedeix una confiança molt, molt més gran, em converteix en el seu germà, em parla de la seva penúria.

Al vespre el desconegut em ve a veure. Jo no encenc cap llum, l’ajudo a treure’s l’abric i el convido a prendre un te amb mi, perquè és just l’hora en què bec el meu te cada dia. I amb visites tan pròximes no cal fer compliments. Quan ja anem per asseure’ns a la taula, m’adono que el meu hoste està neguitós; la por se li reflecteix a la cara i les mans li tremolen.

—Té raó —dic—, aquí té una carta per a vostè. —I llavors em disposo a servir el te.— Pren sucre i potser llimona? A Rússia vaig aprendre a beure el te amb llimona. Vol provar-ho?

Llavors encenc un llum i el col·loco en un racó allunyat, una mica alt, de manera que la penombra es manté de fet a l’habitació, tan sols una mica més càlida que abans, rogenca. I així la cara del meu hoste també sembla més segura, més càlida i molt més coneguda. El saludo de nou amb aquestes paraules:

—Fa temps que l’esperava, sap? —I abans que el desconegut tingui temps de sorprendre’s, li comunico:— Sé una història que no em ve de gust explicar a ningú més que a vostè; no em pregunti per què, digui’m només si està còmode, si el te és prou dolç i si vol sentir la història.

L’hoste va haver de somriure. Llavors va respondre simplement:

—Sí.

—Sí totes tres coses?

—Totes tres coses.

Ens vam reclinar tots dos alhora a les nostres cadires, de manera que les cares ens van quedar a l’ombra. Jo vaig deixar el got a la taula, em vaig alegrar de veure la brillantor daurada del te, vaig oblidar a poc a poc aquesta alegria i vaig preguntar de sobte:

—Se’n recorda encara del bon Déu?

El desconegut va reflexionar. Els seus ulls s’endinsaren en la foscor, i amb els puntets de llum de les pupil·les semblaven dos llargs camins emparrats en un parc sobre el qual resplendeixen amplament l’estiu i el sol. També aquests comencen així, amb una penombra rodona, s’estenen en una foscor cada cop més estreta fins a un punt llunyà, guspirejant: la sortida a l’altre costat cap a un dia potser encara més clar. Mentre m’adonava d’això, ell va dir vacil·lant i com si no se servís de bon grat de la seva veu:

—Sí, encara me’n recordo, de Déu.

—Molt bé —vaig agrair-li—, perquè la meva història tracta justament d’ell. Però abans digui’m encara una cosa: parla de tant en tant amb nens?

—Pot donar-se el cas, tot passant si més no...

—Potser ha sentit dir que Déu, a causa d’un acte lleig de desobediència de les seves mans, no sap com és en realitat l’home acabat.

—Sí, ho vaig sentir una vegada en algun lloc, però no recordo en boca de qui —respongué el meu hoste, i vaig veure com travessaven el seu front records indeterminats.

—No hi fa res —vaig destorbar-lo—, escolti el que ve a continuació. Déu va suportar aquesta incertesa durant molt temps. Perquè la seva paciència és tan gran com la seva força. Però una vegada que uns núvols espessos van posar-se entre ell i la Terra durant molts dies, de manera que ja gairebé no sabia si només ho havia somiat tot: món i homes i temps, va cridar la seva mà dreta, que havia estat tan llargament proscrita i amagada del seu rostre, fent obretes sense importància. Ella va acudir-hi ràpidament i de bona gana; perquè creia que Déu la volia perdonar finalment. Quan Déu la tingué al davant, amb la seva bellesa, joventut i força, va estar prou temptat de perdonar-la. Però va repensar-s’hi a temps i li ordenà sense mirar-la: “Ves a baix a la Terra. Adopta la figura que vegis en els homes i col·loca’t, nua, al cim d’una muntanya, de manera que et pugui observar bé. Tan aviat com siguis a baix, ves a veure una dona jove i digue-li, però molt fluixet: vull viure. Primer es farà una foscor petita al teu voltant i després una foscor gran, que s’anomena infantesa, i llavors seràs un home i pujaràs a la muntanya, tal com t’ho he ordenat. Tot plegat només durarà un instant. Adeu.”

»La mà dreta es va acomiadar de l’esquerra, li va atribuir molts noms amicals, fins i tot s’afirma que de sobte es va inclinar davant seu i li digué: “Oh tu, esperit sant.” Però al cap d’un moment ja va acostar-se sant Pau, va retirar-li la mà dreta al bon Déu i un arcàngel la va agafar al vol i se l’emportà sota el seu ample vestit. Déu, però, es va tapar la ferida amb la mà esquerra, per tal que la sang no se li escampés per les estrelles i des d’allà caigués a la Terra en gotes tristes. Poc temps després Déu, que observava atentament tot el que succeïa a baix, va adonar-se que els homes amb vestits de ferro estaven més ocupats entorn d’una muntanya que no pas de totes les altres. I va esperar veure-hi pujar la seva mà. Però només va venir un home amb el que semblava una túnica vermella, el qual arrossegava amunt alguna cosa negra que vacil·lava. Al mateix moment la mà esquerra de Déu, posada sobre la ferida oberta, va començar a neguitejar-se, i de cop i volta va abandonar el seu lloc, abans que Déu ho pogués impedir, i va començar a córrer com boja entre les estrelles tot cridant: “Oh, la pobra mà dreta, i jo no la puc ajudar.” En fer-ho estirava el braç esquerre de Déu, a l’extrem del qual penjava, i provava de desfer-se’n. Però tota la Terra era vermella de la sang de Déu i no es podia reconèixer què passava allà baix. En aquella ocasió Déu va estar a punt de morir. Amb un últim esforç va cridar la seva mà dreta perquè tornés; ella va fer-ho pàl·lida i tremolosa, i es col·locà al seu lloc, com un animal malalt. Però ni tan sols l’esquerra, que sabia algunes coses perquè havia reconegut la mà dreta de Déu allà baix a la terra, quan pujava la muntanya amb una túnica vermella, no va aconseguir que li expliqués què més havia passat en aquella muntanya. Havia de ser una cosa molt terrible. Perquè la mà dreta de Déu encara no se n’ha recuperat i pateix per aquest record no menys que per l’antiga còlera de Déu, que encara no ha perdonat les seves mans.

La meva veu va reposar una mica. El desconegut s’havia cobert la cara amb les mans. Durant una bona estona tot restà així. Llavors el desconegut digué amb una veu que jo ja coneixia de feia molt temps:

—I per què m’ha explicat aquesta història a mi?

—Qui m’hauria entès si no? Ha vingut a veure’m sense títol, sense càrrec, sense cap mena de dignitat terrenal, gairebé sense nom. Era fosc quan ha entrat, però jo he notat en els seus trets una semblança... —El desconegut alçà la vista interrogativament.— Sí —vaig respondre a la seva mirada silenciosa—, sovint penso que la mà de Déu potser torna a ser entre nosaltres...

Els nens han sentit aquesta història, i sembla que els l’han explicada de manera que ho han pogut entendre tot; perquè se l’estimen, aquesta història.

PER QUÈ EL BON DÉU VOL
QUE HI HAGI GENT POBRA

La història precedent s’ha difós de tal manera, que el senyor mestre va pel carrer amb cara de molt ofès. Ho puc entendre. A un mestre sempre li fa malícia que els nens de sobte sàpiguen alguna cosa que ell no els ha explicat. El mestre ha de ser, com si diguéssim, l’únic forat al tauló a través del qual es veu el fruiterar; si hi ha altres forats, els nens s’acaramullen cada dia en un de diferent i s’acaben cansant aviat de la vista. No hauria apuntat aquí aquesta comparació, perquè potser no tots els mestres estan d’acord a ser un forat; però el mestre del qual parlo, el meu veí, va sentir la comparació per primer cop de mi i la va qualificar fins i tot d’extremament encertada. I encara que algú altre no fos de la mateixa opinió, l’autoritat del meu veí és per a mi determinant.

El tenia davant meu, tocant-se constantment les ulleres, i va dir:

—No sé qui ha explicat als nens aquesta història, però en qualsevol cas no hi ha dret a sobrecarregar i tensar la seva imaginació amb idees estrafolàries com aquestes. Es tracta d’una mena de rondalla...

—L’he sentida explicar casualment —vaig interrompre’l. (I no era cap mentida, perquè, en efecte, d’ençà d’aquell vespre ja me l’havia tornat a explicar la meva senyora veïna.)

—Ah —feu el mestre, que ho trobà fàcilment explicable—. I bé, què me’n diu? —Vaig dubtar, i ell va continuar ràpidament:— En primer lloc no em sembla just utilitzar temes religiosos, especialment bíblics, de manera lliure i sense autorització. En qualsevol cas, al catecisme tot això està expressat de tal manera que no és possible dir-ho millor... —Jo volia fer una remarca, però vaig recordar a l’últim moment que el senyor mestre havia utilitzat «en primer lloc», i que per tant ara, segons la gramàtica i per mor de la salut de la frase, havia de seguir un «després» i potser fins i tot un «i finalment», abans que jo em pogués permetre d’afegir-hi alguna cosa. I així va ser. Com que el senyor mestre va transmetre aquesta mateixa frase, la impecable construcció de la qual provocarà la satisfacció de qualsevol expert, també a altres persones, que com jo mateix segurament no l’oblidaran, només vull anotar aquí el que va seguir darrere la bonica expressió preparatòria «i finalment».— I finalment... (deixant passar la concepció tan fantasiosa) ni tan sols em sembla que el tema estigui suficientment elaborat i analitzat des de tots els punts de vista. Si tingués temps per escriure històries...

—Hi troba a faltar alguna cosa en l’esmentada narració? —no em vaig saber estar d’interrompre’l.

—Sí, n’hi trobo a faltar unes quantes. Des del punt de vista criticoliterari, com si diguéssim. Si puc parlar-li com a col·lega...

No vaig entendre què volia dir, i vaig comentar modestament:

—És molt bondadós, però mai no he exercit la docència...

De sobte vaig caure en una cosa i em vaig interrompre; ell continuà amb una certa fredor:

—Per esmentar només un detall: no és acceptable que Déu (si és que volem consentir fins a aquest punt el sentit de la història), que Déu, doncs (dic jo), que Déu no hagi fet cap altre intent de veure un home tal com és, vull dir...

Arribats aquí vaig creure que havia de calmar el senyor mestre. Em vaig inclinar una mica i vaig començar:

—És de tothom conegut que vostè ha abordat detingudament (i, si m’és permès de dir-ho així, no sense ser correspost) la qüestió social. —El senyor mestre va somriure.— Doncs bé, en aquest cas puc suposar que allò que penso comunicar-li a continuació no és del tot aliè als seus interessos, sobretot tenint en compte que puc enllaçar-ho amb la seva última observació, tan perspicaç.

Em va mirar sorprès:

—Vol dir potser que Déu...

—Efectivament —vaig confirmar—, Déu està fent just ara un nou intent.

—De debò? —va adduir el mestre—, se sap de fonts autoritzades?

—Això no l’hi puc dir amb exactitud —vaig lamentar—, no em relaciono amb aquests cercles, però així i tot potser vol escoltar la meva petita història?

—Em faria un gran favor.

El mestre es va treure les ulleres i netejà curosament els vidres, mentre els seus ulls nus s’avergonyien.

Vaig començar:

—Una vegada Déu observava una gran ciutat. Quan se li van cansar els ulls de tot aquell desori (hi van contribuir no pas poc les xarxes dels cables elèctrics), va decidir limitar la seva visió durant una estona a un únic bloc de pisos alt, perquè era molt menys fatigós. Al mateix temps es va recordar del seu antic desig de veure per una vegada un home viu, i amb aquest objectiu la seva mirada, tot pujant, s’introduí per les finestres de les diverses plantes. La gent del primer pis (un comerciant ric amb la seva família) eren quasi només roba. No tan sols totes les parts del seu cos estaven cobertes de teixits preciosos, sinó que els contorns exteriors d’aquests vestits presentaven en molts llocs una forma tal que es veia que a sota no hi podia haver cos. Al segon pis la cosa no era gaire millor. La gent que vivia a la tercera planta portaven força menys roba, però anaven tan bruts que el bon Déu només hi aprecià arrugues grises i en la seva bondat ja estava a punt d’ordenar que esdevinguessin fèrtils. Finalment, sota teulada, en una cambreta inclinada, el bon Déu hi trobà un home que duia una jaqueta atrotinada i es dedicava a modelar argila. «Ei, d’on ho has tret això?», va cridar-li. L’home ni tan sols es va treure la pipa de la boca i rondinà: «El diable ho sap, d’on ho he tret. Tant de bo hagués sigut sabater. Ara m’he d’estar aquí assegut i escarrassar-me...”» I per molt que el bon Déu li fes preguntes, l’home estava de mala lluna i no va respondre-li res més. Fins que un dia va rebre una llarga carta del batlle d’aquella ciutat, i llavors, sense haver-l’hi de demanar, ho va explicar tot al bon Déu. L’home no havia tingut cap encàrrec durant molt temps. Ara, de sobte, havia de fer una estàtua per al parc municipal, i s’havia d’anomenar «La veritat». L’artista treballava nit i dia en un estudi apartat, i al bon Déu, en veure això, li vingueren diversos vells records. Si no hagués estat enfadat encara amb les seves mans, segurament també hauria començat de nou alguna cosa. Però en arribar el dia que l’estàtua anomenada «La veritat» havia de ser transportada al seu lloc del parc, on també Déu l’hauria pogut veure acabada, es produí un gran escàndol, perquè una comissió de consellers, mestres i altres personalitats influents havia exigit que es vestís la figura parcialment abans que el públic la pogués contemplar. El bon Déu no va entendre per quin motiu, de tan fort com renegava l’artista. Consellers, mestres i els altres l’havien dut a cometre aquell pecat, i el bon Déu de ben segur que els... Però quina manera de tossir tan terrible!

—Ja em passarà... —digué el meu mestre amb una veu claríssima.

—Bé, ja em queda molt poc per explicar. El bon Déu va deixar de banda el bloc de pisos i el parc municipal i ja volia retirar del tot la seva mirada, tal com es treu de l’aigua una canya de pescar, d’una estrebada, per veure si ha picat res. En aquest cas hi penjava efectivament alguna cosa. Una caseta molt petita amb diverses persones a dintre que anaven vestits amb ben poca cosa, perquè eren molt pobres. «Així que és això...», va pensar el bon Déu, «la gent ha de ser pobra. Aquests d’aquí ja ho són prou, em sembla, però jo els vull fer tan pobres que no tinguin ni una camisa per posar-se.» Això fou el que es proposà el bon Déu.

Aquí vaig fer un punt en el meu discurs, per indicar que havia arribat a la fi. El senyor mestre no es va quedar satisfet; trobava aquesta història tan poc acabada i arrodonida com l’anterior.

—Sí —em vaig disculpar—, cadria que vingués un poeta per inventar alguna conclusió fantàstica a aquesta història, perquè efectivament encara no té final.

—Com és això? —va fer el senyor mestre tot mirant-me amb expectació.

—Però, estimat senyor mestre —vaig recordar—, que n’és d’oblidadís! Que no forma part vostè mateix de la directiva local de la Societat de Beneficència?

—Sí, ho soc des de fa prop de deu anys; què vol dir amb això?

—Aquesta és la qüestió; vostè i la seva Societat impedeixen la major part del temps al bon Déu que aconsegueixi el seu objectiu. Vesteixen la gent...

—Però si us plau —va dir el mestre amb modèstia—, això és simplement amor al proïsme. I a Déu el satisfà moltíssim.

—Ah, o sigui que d’això n’estan convençudes les fonts autoritzades? —vaig preguntar ingènuament.

—És clar que ho estan. Justament en la meva qualitat de membre de la directiva de la Societat de Beneficència m’han arribat no pocs elogis. Li diré, confidencialment, que en la propera promoció tindran en compte la meva activitat en aquest sentit... M’entén què vull dir? —El senyor mestre enrogí pudorosament.

—Li desitjo el millor —vaig replicar.

Ens vam donar la mà i el senyor mestre se’n va anar fent unes passes tan altives i greus, que estic convençut que va arribar tard a l’escola.

Tal com vaig saber més tard, una part d’aquesta història (fins on els escau) va arribar al coneixement dels nens. Qui sap si el senyor mestre va compondre-li un final?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.