Gonzalo Hermo

L’enterrament

Traducció de

Sebastià Portell

Epíleg de

Sebastià Perelló

Títol original:

Diario dun enterro, Gonzalo Hermo Vigo: Editorial Galaxia, 2019

Coberta: ©Jesús Castro Yáñez

Primera edició: novembre de 2020

Edició digital: novembre de 2020

© Gonzalo Hermo, 2020

© De la traducció: Sebastià Portell, 2020

© De l’epíleg: Sebastià Perelló, 2020

© D’aquesta edició:

carrer de Joan Bauçà, 33 - 1r | 07007 Palma (Mallorca)

editorial@lleonardmuntanereditor.cat www.lleonardmuntanereditor.cat

Direcció de la col·lecció: Maria Muntaner

Maquetació e-book: Susana Cardona

Aquest llibre ha estat publicat amb l’ajuda de:

e-ISBN: 978 - 84 - 17833-62-6

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només es pot dur a terme amb l’autorització dels seus titulars, a part de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (www.cedro.org) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne fragments.

Taula

Sant Antoni, Barcelona, migdia del divendres 27 de setembre

Sant Antoni, Barcelona, tarda del divendres 27 de setembre

Barcelona-El Prat de Llobregat, tarda del divendres 27 de setembre

Aeroport del Prat, vespre del divendres 27 de setembre

Aeroport del Prat, nit del divendres 27 de setembre

Aeroport de Lavacolla, matinada del dissabte 28 de setembre

Eiradona, casa familiar, matinada del dissabte 28 de setembre

Eiradona, casa familiar, matí del dissabte 28 de setembre

Tanatori d’Eiradona, migdia del dissabte 28 de setembre

Eiradona, tanatori i taverna, tarda del dissabte 28 de setembre

Tanatori d’Eiradona, tarda del dissabte 28 de setembre

Tanatori d’Eiradona, vespre del dissabte 28 de setembre

Tanatori d’Eiradona, matinada del diumenge 29 de setembre

Tanatori d’Eiradona, matí del diumenge 29 de setembre

Església d’Eiradona, tarda del diumenge 29 de setembre

Eiradona, casa familiar, matí del dilluns 30 de setembre

Sant Antoni, Barcelona, tarda del dilluns 30 de setembre

Tot s’ha acabat, finit, rematat, i tanmateix continua Sebastià Perelló

Els morts venen a trobar-nos tard.

Fleur Jaeggy, Proleterka

Sant Antoni, Barcelona,
migdia del divendres 27 de setembre

Són les tres de la tarda al pati interior d’un pis de l’Eixample. Els patis interiors de l’Eixample van ser dissenyats perquè els obrers de la Barcelona industrial tinguessin llum natural i estan oberts al cel. El sol em bat als ulls mentre intento acabar un nou llibre de poemes. Amb prou feines m’hi veig. La llum es reflecteix a la pantalla del portàtil i aquesta me la torna als ulls. Escric a cegues, sense poder revisar els errors de picat que cometo amb freqüència —a per o, sobretot. A més, el sol em crema a la cara i sento que els porus de les galtes se m’obren amb la calor —vaig heretar la mala pell de ma mare i segueixo patint acne als trenta anys. En realitat, és absurd que intenti escriure en un pati on el sol bat d’aquesta manera només perquè és un pati. Al pis hi tinc un despatx, petit —cinc metres quadrats, amb sort— però còmode. I no el faig servir mai. Només els dies més durs de l’hivern. Suposo que la imatge de l’escriptor urbà que escriu a la terrassa és més forta que el fet objectiu que al despatx hi estic millor.

Un veí m’observa des del costat esquerre de l’illa. Les illes són blocs quadrats d’edificis que, a l’Eixample de Barcelona, comparteixen pati interior i permeten penetrar en la intimitat dels veïns. Concretament crec que li agrado, a aquest. Els vespres, quan surto a fumar un cigarro, encén el llum. I puc veure com es mou pel pis sense jersei, amb el pit de gimnàs d’un dia a la setmana, els pèls una mica retallats a la zona de l’estèrnum i els braços més morens, d’anar en màniga curta. Quan me’n vaig torna a apagar el llum —el veig pel vidre translúcid de la porta del pati, que dona a la cuina. Potser es pensa que soc un voyeur. O potser que també m’agrada mostrar-me, i estableix amb mi un joc d’exhibicionisme solidari. No m’hi he creuat mai pel carrer. No sé com actuaria, si passés això. Què hauria de passar? Li hauria de dir «bon dia», com si res? Probablement miraríem cap a una altra banda, acceleraríem el pas per superar aquest moment incòmode, i prou. Hi ha relacions que només es poden tenir de lluny.

El sol no afluixa. El veí abaixa la persiana. Es deu haver avorrit de mi. Estic escrivint el que serà un dels darrers poemes del meu nou llibre. Un poema sobre el plaer de l’ansietat. Sobre com l’ansietat ens dona vida o com és una forma de sentir que som vius, de tocar un tros de realitat en un món virtualitzat i asèptic i incorpori o alguna cosa així. Encenc un cigarro. Hi faig una, dues, sis pipades. En premo la punta amb violència, obsessivament, contra el cendrer. Escric en torns de deu minuts, amb aturades de cinc minuts per fumar o beure aigua o ratllar amb el dit índex les vores del dit gros —una mania que conservo de quan era petit.

El poema és dolent. No em puc aturar per rellegir-lo perquè l’estiu es resisteix a anar-se’n i manté el sol tan a dalt del cel, a les tres de la tarda, però estic escrivint un poema dolent. O pitjor, poc arriscat —un refregit de mi mateix. Escric per presentar-me a un premi. Deu mil euros per quatre-cents versos. És un premi sense prestigi, però tant és. Necessito els diners.

Sento que en Blai entra per la porta. Porta sushi congelat d’una botiga coreana del Raval per dinar. «Què tal el dia?», em pregunta. «Però ja t’hi veus per escriure, aquí?» Em parla amb el seu català lleugerament contaminat pel contacte amb el meu accent gallec. Sembla feliç, com de costum. Crec que el que sempre m’ha atret d’ell és la seva disposició natural a qualsevol tipus de situació, tan diferent de la meva mandra, de la meva nostàlgia de gandul. Dinem a la sala, a l’altra banda del pis, al costat d’un petit balcó que dona al carrer i que deixa que l’aire entri. Un aire dens, un aire feixuc, amb pol·lució, càlid com l’aigua d’una piscina. Els estius a Barcelona són durs, si t’has criat en un racó ventós de Galícia i no tens aire condicionat. Mentre dinem de sushi conversem sobre el dia. En Blai em parla d’un alumne amb problemes d’adaptació i de la seva estratègia com a docent per encaminar la situació sense abordar-la directament, de manera que el noi no se senti assenyalat. Jo li parlo del poema de l’ansietat i del veí que m’observa. Noto en Blai a l’expectativa, com si em volgués dir alguna cosa. Espera a la sobretaula per fer-ho. M’aborda sense miraments, però amb calma, mentre remena la cullera en un iogurt natural per canviar-ne la textura.

—Avui he anat a parlar amb un advocat i diu que no hi tenim res a fer. La Marisa té dret a fotre’ns fora si hi ha relació de consanguinitat amb el nou llogater.

Fingeixo que no m’altero.

—Tots dos sabem que el seu fill no hi viuria mai, aquí.

—Per ara ja està empadronat en aquest pis.

—Aquest pis és més petit que el bany de la seva casa de Sarrià. Per què coi hauria de voler viure aquí?

—Potser es vol independitzar. Fa un temps que aquest carrer està de moda. Hi han obert bars i hi ha molta vida. Tothom vol viure aquí.

—Tenen quartos per comprar una illa sencera de l’Eixample —comença a inflar-se’m la vena del coll—. La Marisa ens vol fotre fora per apujar el lloguer. Sap que nosaltres no podem pagar més.

—Paguem un lloguer molt barat, pel preu de la zona. Tu no voldries guanyar més diners, si poguessis?

—Em sembla increïble que defensis una especuladora com la Marisa —definitivament, estic alterat—. Tant de bo se li fiqui al pis un adolescent anglès i li envernissi el parquet de ginebra —faig pauses, intento calmar-me, canvio de to—. De veritat que no et fa pena, Blai? Portem cinc anys en aquest pis. Ja és casa nostra.

—I tant, que me’n fa.

—A més, qui ens llogarà un pis a nosaltres? Tu fas substitucions a l’ensenyament públic i jo treballo per hores per a una editorial.

—M’han dit que hi ha una immobiliària al Guinardó que lloga a persones en situació laboral precària. S’ha de pagar una taxa extra de risc, però podem intentar-ho.

Al final, esclato.

—Això ja és massa! Aquesta ciutat rebentarà! Hauria de tornar a Galícia i oblidar per sempre aquest lloc desangelat.

En Blai intenta escurar restes de iogurt de les vores de l’envàs.

—Jo avui començo a buscar pis.

M’aixeco de la taula. Estic suant. No sé si de calor o de ràbia. En Blai m’ajuda a dur els plats a la cuina i s’estira al sofà. Encén el televisor. Hi fan els esports.

Mentre rento els plats, noto com el cor em batega al pit. Tac-tac, tac-tac, tac-tac. Crec que no faré cafè. Els guants de plàstic em van grossos i l’aigua barrejada amb sabó m’entra pel forat que s’obre entre el guant i el canell. Les mans em tremolen. Així de mullades, el contacte amb el plàstic se m’hi fa desagradable i els plats em rellisquen dels dits. Estan a punt de relliscar-me dels dits tota l’estona. Sento la voluntat d’agafar fort el plat que estic rentant, el plat brut d’en Blai, el que en Blai ha deixat a la cuina tacat de wasabi, fins a trencar-lo. O millor, d’estampar-lo contra el terra. Fer-ne mil bocins contra el terra de la cuina de la Marisa. I saltar-hi per damunt per fotre-li bé el parquet, perquè sembli una obra del MACBA. Estic a punt de fer-ho de debò quan sento que en Blai ronca des de la sala. S’ha quedat adormit. Matina molt, el pobre. Intento tranquil·litzar-me. Intento acabar aviat, deixar la vaixella a l’escorredor, intacta, i eixugar-me les mans. Sortir al pati i encendre un cigarro, mentre observo com el sol comença a caure pel costat dret de l’illa.

Fumo l’onzè cigarro del dia. En cinc pipades. L’apago al cendrer amb la força que em permet la mà tremolosa. Ara penso que el poema sobre l’ansietat és una broma pesada quan se’n pateix de veritat. Agafo el portàtil, el duc al despatx i esborro l’arxiu, també de la paperera.

Ja no hi ha poema. Ni el hacker més expert de Barcelona no el podria recuperar. Millor així. No es pot escriure qualsevol patinada només perquè necessites els calés. On queda, la meva dignitat com a escriptor? Quan estudiava a Compostel·la i vaig començar a publicar, no escrivia mai un poema per encàrrec. No forçava mai l’escriptura més enllà de la meva necessitat d’expressar-me, que anava i venia sense un patró fix. Podia escriure un llibre en dues setmanes o passar dos anys sense publicar res. I em va anar molt bé, la veritat. Vaig guanyar alguns premis importants, em van fer un nom. És clar que aleshores vivia dels meus pares. Des que m’he hagut de guanyar la vida, la meva llibertat com a escriptor s’ha reduït considerablement. I la meva qualitat literària també. Ara penso a curt termini. Tot ha de ser rendible, tot ha de tenir un fi. El temps que dedico a escriure és temps que no dedico a qualsevol altra activitat que em doni diners per pagar el lloguer. I si algun cop aconsegueixo una feina estable que em doni un coixí per escriure el que vull sense haver de pidolar, el que llavors em faltarà serà temps. O ganes. Crec que això ja no té remei. Seré un poeta conegut per les seves obres de joventut, un poeta que no va saber envellir. Que no va saber callar a temps. Com si Rimbaud hagués continuat escrivint poemes als trenta anys que fossin un ressò llunyà dels que havia escrit als disset. Però sense ser Rimbaud. Que trist és ser pobre i escriure, especialment quan el talent se t’ha esgotat massa ràpid.

Agafo el portàtil i me’n vaig a la sala. En Blai dorm girat cap a mi, amb les cames doblegades i la boca oberta. M’estiro al seu costat així com puc. Ell fa una volta i m’estreny amb el braç dret. Em posa el cap a l’altura del coll. Intento controlar la respiració. Ràpidament noto que el pols se’m calma. Em quedo adormit poc després, amb la cama dreta enganxada a les cuixes d’en Blai, per no caure de la chaise longue que la Marisa ens va comprar l’any passat, després d’insistir-li molt que ens havia de canviar el sofà.

Em desperto agitat, amb la consciència vaga d’haver somiat amb el veí. Però un veí amb la cara del meu amic Xoán, només que amb el llavi inferior inflat, com un cavall. En Blai no hi és. Deu haver sortit a buscar pis. Potser és en aquella immobiliària del Guinardó, donant compte de la nostra taxa de risc. Millor no pensar-hi, ara. Els nervis em demanen una treva.

M’aixeco del sofà i miro el mòbil. Tinc dues trucades perdudes del pare. Que estrany. Mon pare no em truca mai al migdia, i menys un divendres, que treballa tota la tarda. Li torno la trucada. Me l’agafa al segon to.

—Xacobe, l’avi s’acaba de morir. S’ha donat un cop al cap. Els metges no hi han pogut fer res.

Sant Antoni, Barcelona,
tarda del divendres 27 de setembre

Ara m’he de concentrar en l’important: comprar un bitllet que em dugui aquesta mateixa tarda a Compostel·la. Mon pare m’esperarà a l’aeroport i baixarem a Eiradona en cotxe. Anirem a buscar la mare a casa, em dutxaré per estar presentable i anirem a la vetlla tots tres junts. Encara que ara m’horroritzi la idea de dutxar-me perquè el meu avi s’acaba de morir d’una caiguda a la banyera a casa seva, a Eiradona. Un cop a la banyera mentre s’anava a dutxar després de la passejada de mig matí, que feia cada dia des que va tenir aquella angina de pit, ara fa dos anys. Quin final més poc predictible, per a un home com ell. Era fort com un roure, el meu avi. Anava un poc tocat d’ànims des que s’havia jubilat, però estava bé, bé de salut per tenir 70 anys. Havia deixat de beure, caminava cada dia, menjava bé. Encara era jove, per morir. Avui en dia, 70 anys són pocs, si et trobes bé de salut, i ell es trobava bé, tot i el cor. Tot i estar sempre una mica trist per haver deixat de treballar.

Com deu estar, la mare? No he tingut temps de demanar-l’hi al pare per telèfon. La conversa ha derivat massa ràpid a qüestions de logística —arribar a Galícia com abans millor per rebre amb la família el cos sense vida del meu avi al tanatori d’Eiradona. Pobra mare, deu estar desconsolada. Era el seu pare, al cap i a la fi. Tot i que deu haver estat contenta quan ha sabut que passaríem uns dies junts, encara que sigui en aquestes circumstàncies. Sempre diu que ens veiem poc. I no li falta raó. Una setmana a l’estiu i una altra al desembre. Algun cop per Setmana Santa. I no gaire més. En Blai i jo vam decidir, en el seu moment, que passaríem Nadal cadascun amb la seva família i que mantindríem Cap d’Any i els Reis per a nosaltres. Va ser fàcil, arribar a aquest acord. Sempre ens entenem en el que és fonamental.

M’aixeco del sofà, camino fins al despatx i obro el portàtil. Entro a la web d’una companyia aèria low cost. Hi ha un vol a les 20.30 h, encara que a un preu desproporcionat. Les companyies low cost apugen els bitllets a l’últim moment per aprofitar-se de la desesperació de la gent que ha de viatjar per un imprevist. Busco alternatives en un comparador de vols. Cap de viable. Em costarà un mes de feina, però no tinc cap altra opció. El tren triga dotze hores. Arribaria amb la vetlla començada i sense dormir. Torno a la web de la companyia low cost i clico «comprar». Considero la possibilitat de tornar el rebut a través de la banca online, però de seguida en descarto la idea. Faig el check-in, imprimeixo el bitllet. Sento que en Blai entra per la porta.

Li explico la situació. Intenta consolar-me. Em recorda que l’avi tenia por de la mort i que com a mínim d’aquesta manera s’ha mort sense adonar-se’n. Tot el que diu és veritat, però no és cap consol. Em pregunta si vull que m’acompanyi. Li dic que tot serà més fàcil si no ve.

«T’ajudo a fer la maleta, doncs». Em duu de la mà al dormitori i obre l’armari per l’esquerra. La meva roba, ordenada per colors de més a menys intensitat, ens facilita la tria. Els impulsos neuròtics són útils, de vegades. En Blai treu del penjador l’americana negra d’hivern que no em poso mai. Aprovo la tria. Així la faré servir. Les discrepàncies comencen en el moment de decidir la resta d’indumentària. «Entenc que has d’anar tot de negre», apunta en Blai, que té vius els quatre avis i que per tant desconeix els ritus de la mort. «Potser sí, si estiguéssim a la postguerra. N’hi haurà prou amb prescindir de camises estampades». Agafo la camisa blanca de fil piqué, els xinos grisos de cama ajustada i les sabates negres que vaig dur a les noces de l’oncle Denís. Amb això estaré presentable per al funeral sense semblar una viuda.

Immediatament penso en la María, la dona del meu avi. La meva àvia, en realitat, per més que els gens diguin una altra cosa i que per edat bé podria ser la meva mare. Tinc una família curiosa, la veritat. La meva àvia biològica, la Luísa, es va morir molt jove d’un càncer, deixant el meu avi vidu a la trentena i amb dues filles al seu càrrec: ma mare, de 13 anys aleshores; i la tieta Marta, quatre anys més jove. El meu avi es va tornar a casar amb la María poc després i tingueren en Denís. Sis anys després, ma mare es casava amb mon pare i naixia jo. L’oncle Denís sempre va ser més un germà que un tiet. I la María va exercir d’àvia tot i no tenir gaires anys més que ma mare.

En Blai em sorprèn absort, amb els pantalons grisos a la mà i amb la maleta oberta. M’abraça. Diu: «Tot anirà bé, ja ho veuràs». Acabo de ficar-hi la roba. En Blai m’espera a la sala amb una tisana fumejant en una tassa del joc de ceràmica d’Ikea que ens va regalar la Marisa quan vam renovar el contracte de lloguer per dos anys més. «Té això, t’anirà bé.» Odio el te de lavanda, però li faig cas. Ens acomiadem poc després.

—Estàs segur que no vols que t’acompanyi?

Faig que no amb el cap. Ens fem un petó i tanco la porta. Mentre baixo les escales, sento com en Blai tanca per dins. Tinc la panxa remoguda. La lavanda no em cau mai bé.

Barcelona-El Prat de Llobregat,
tarda del divendres 27 de setembre

Travesso el carrer Parlament en direcció al metro. Fa massa calor per dur a sobre una americana negra d’hivern, però m’estimo més suar que dur-la a la mà, degudament plegada sobre el braç esquerre perquè no s’arrugui, mentre amb el dret estiro la maleta de mà, les rodes de la qual semblen fer l’última caminada. Que no es trenquin ara, per favor. Només demano que aguantin fins a l’aeroport. Les rodes grinyolen a l’eix de la maleta i jo faig una passa més amb decisió, tot esquivant la gent repartida per les terrasses.

És bonic, el carrer, en aquesta època de l’any —les fulles dels plàtans comencen a prendre un color més fosc. Són un tipus d’arbre que provoca al·lèrgies fortes, sobretot en pacients de risc com els asmàtics, però són macos, macos malgrat tot. Són com roures, però més prims. Si bé aquesta apreciació pot semblar generosa a qui no hagi vist mai les fulles d’aquesta espècie de plàtan tornant-se marrons a la tardor, a mi em recorden els roures d’Eiradona, sobretot per les fulles, de puntes agudes, lobulades, que comencen a ocupar la calçada durant el mes d’octubre. També es cert que triguen més d’un mes a degradar-se i que és fàcil relliscar-hi si no dus les sabates apropiades, però vesteixen la ciutat de tardor i em recorden els camins d’Eiradona. Les fulles mullades dels roures que es desfan en el quitrà.

Arribo a Poble Sec. Baixo les escales del metro. Apuro el pas per agafar el tren a Sants. Entro passat l’últim avís. M’assec al costat d’un noi jove amb aires de trap, la visera posada a l’inrevés i els pantalons alts i amples, que sembla restar aliè a les últimes recomanacions de l’ajuntament en relació amb el manspreading. Les cames obertes com si estigués escarxofat al sofà, jo recolzat contra la barra de metall que assenyala el límit del meu seient. Comprovo que porto la cartera a la butxaca, intentant evitar tant com puc el contacte amb la cama dreta del meu veí. Comprovo que el DNI no està caducat. Que el bitllet segueix dins la maleta. Tot en ordre, malgrat les presses.

Baixo del tren. Durant el túnel que desemboca a l’estació, un llarg passadís de més de mig quilòmetre on els vianants caminen repartits en dues files en sentit oposat, m’adono que a Barcelona la gent et mira un sol cop. No és poc, en altres ciutats ni tan sols tens l’oportunitat de compartir una mirada fugaç amb la gent amb què et creues. Aquí sí, però només una vegada. Igual que quan t’adones que algú et mira amb curiositat, el contacte desapareix immediatament. I no torna a establir-se en cap cas. Quan vaig arribar a Barcelona interpretava aquest abandó com un senyal de desafecció, però no és això, almenys no en tots els casos. Es tracta d’una norma no escrita. Pots mirar, però has d’apartar la vista tot d’una, igual que quan observes algú que t’ha entrat pels ulls. El desig dura poc, a Barcelona. És ràpid i decorós, però hi és.

Arribo a l’estació. Baixo a la plataforma número 13. Una noia d’aspecte nòrdic, rossa com una panotxa, em pregunta en un anglès envejable si el tren que està arribant va cap a l’aeroport. Li dic que sí en el meu anglès d’Eiradona. Entro al tren darrere ella i m’assec al seu costat, a l’últim seient lliure del vagó. Ella em somriu, tímida. Durant el viatge m’adono de com observa per la finestra els camps de carxofes del Prat. A mi sempre m’han generat desconfiança, els cultius d’aquesta zona, regats per un riu que baixa marró. Però l’aigua és un luxe, en aquesta ciutat. Els rius més petits de la zona estan eixuts durant bona part de l’any. La terra s’esquerda durant l’estiu, com a les imatges de la sabana del National Geographic. És increïble que a l’altre costat de la Península, amb prou feines a mil quilòmetres de distància entre els dos extrems, l’aigua brolli pertot. Recordo els refredats permanents d’en Blai l’any que va passar amb mi a Compostel·la. Deia que l’aire feia olor de molsa i que la roba sempre estava mullada. Jo gairebé no em vaig queixar, quan vaig arribar aquí, de no poder dormir durant les nits als mesos d’estiu. Crec que soc més fort que ell, com a mínim pel que fa a la capacitat d’adaptació al medi, i per això no va ser mai real l’opció de triar Compostel·la per assentar-nos. Barcelona sempre va ser l’horitzó. O Barcelona o res.

Arribem a l’estació de l’aeroport. Deixo que la meva companya escandinava baixi abans que jo i avanço rere seu cap a la terminal. La noia comença a caminar més ràpid, no sé si perquè va justa de temps o perquè creu que tanta proximitat comença a ser sospitosa.

Arribo al control de seguretat. Poso la cartera i el mòbil en una safata, el portàtil a part. Veig que la noia s’esmuny cap a dins més enllà de la caseta de la Guàrdia Civil. Em trec l’americana, el cinturó i les sabates i passo el control. L’alarma sona. Per una raó o una altra sempre sona. Seria el pitjor candidat imaginable a traficant a petita escala en vols estatals. Aquesta vegada és un control aleatori. El guarda de seguretat em convida a passar a un lateral. Em toca pertot i em revisa la maleta. La roba de l’enterrament, perfectament ordenada, es converteix en l’estand d’una botiga en rebaixes. «Pot passar», sentencia sense donar-me les gràcies. Me’l miro amb rancúnia i segueixo endavant.

Porta 223. Estat del vol: embarcant. Apuro el pas, acompanyat pel so de les rodes que grinyolen, però que aguanten l’empenta. Una fila llarga de passatgers es disposa davant la porta d’embarcament. Em situo al final, darrere d’un parell de nois joves, que revisen la documentació amb cara de pressa. Escric al pare: «Tot OK per aquí. Ens veiem a les 22 hores a Compostel·la. Petó».

Aeroport del Prat,
vespre del divendres 27 de setembre

Sens dubte m’he precipitat, com sempre, en enviar-li el missatge a mon pare. L’empleat de l’aerolínia arriba una mica després per informar-nos que el vol s’endarrerirà per culpa d’una vaga de controladors aeris a França. Ens recomana que ens asseguem i esperem més indicacions amb paciència.

La gent fa fues per aconseguir un lloc. M’aproximo al mostrador. Li pregunto a l’empleat per què ens afecta una vaga de l’espai aeri francès si anem a Santiago a través de la Meseta. No em respon. Es limita a aconsellar-me que busqui seient mentre n’hi hagi. M’assec al costat dels nois que eren amb mi al final de la cua d’embarcament. Escric al pare: «Males notícies. Hi ha retard. No surtis d’Eiradona fins que torni a escriure’t». Em respon «Paciència».

Els nois, que parlen castellà amb un accent gallec molt marcat, comparteixen impressions sobre la seva vida d’estudiants a Barcelona. Coincideixen que la ciutat els agrada, sobretot pel clima i l’oferta cultural, però que és difícil establir llaços d’amistat que perdurin. Parlen del desconeixement de Galícia que hi ha a Catalunya, fins i tot de l’absència d’uns prejudicis que sí que detecten, per exemple, quan viatgen a Madrid. Les rialles per l’accent, «a Galícia s’hi menja molt bé», «diga’m alguna cosa en galego», etc. Assumeixen que l’absència de tòpics és la manifestació d’un desinterès general per part dels catalans.

És curiós. Sempre ens queixem, els gallecs. Ens queixem quan se’n riuen de nosaltres, però també quan no se’n riuen. Tot i que he de confessar que a mi també em va sorprendre, en el seu moment, el desconeixement de la realitat gallega a Catalunya. Quan vaig conèixer en Blai ell ni tan sols sabia que Ourense era una província gallega. Ell atribueix la manca d’informació a la distància física, però la veritat és que nosaltres sí que en sabem molt, d’ells. Les relacions entre les dues cultures no són simètriques, això és un fet. Encara que potser no n’hi ha cap, de relació que sigui simètrica. Tampoc no ho és la de Catalunya amb l’estat. Tampoc no ho són les relacions personals. Pel que fa a les relacions de parella, i penso en casos que conec, sempre n’hi ha un que mana i un altre que obeeix, o que almenys transigeix. El meu amic Xoán, per exemple, és dels que obeeixen. Es va ajuntar amb una mala pècora que fa el que vol d’ell. Ja no surt de casa perquè té agorafòbia. O això diu. Com si Santiago fos molt gran. Crec que en realitat és una amargada. O una mentidera, que ha topat amb l’excusa perfecta per posar-li el cadenat al coll. En Blai em diu que n’estic gelós. I podria ser. En Xoán val massa, per acabar amb una qualsevol. Ens vam criar junts a Eiradona, vam estudiar junts a Compostel·la i allà el vaig deixar per anar-me’n amb en Blai a Barcelona. Crec que me’n sento culpable.

Ara que hi penso, molt parlar dels altres, però qui dimonis mana, a la meva relació? Crec que tothom es deu pensar que en Blai és el que rep perquè jo soc rabiüt i tinc mal geni, de tant en tant. Però la veritat és que vivim a Barcelona, i no a Compostel·la.

Em sona el mòbil. Deu ser el pare. Els pantalons em queden ajustats —he engreixat tres quilos, aquest estiu, a base de coca de xocolata i carquinyolis— i no m’arribo per treure-me’l de la butxaca a temps abans que deixi de sonar. Quan per fi el trec, veig que la trucada perduda és de l’Enric. L’hi torno, mentre m’aixeco i m’aparto uns metres cap a l’interior de la terminal per parlar amb tranquil·litat.

—Hola, Enric.

—Hola, Chacobe —l’Enric sempre pronuncia el meu nom en català—. Vam quedar que avui ens enviaries l’informe de lectura.

—M’has de perdonar. Avui m’anava a posar a treballar-hi, però m’han trucat fa unes hores per dir-me que el meu avi s’acaba de morir. De fet m’agafes a l’aeroport, anant cap a Galícia.

—Vaja, em sap greu.

—Un cop al cap quan s’estava dutxant. Ha anat tot tan ràpid que no he tingut temps de dir-vos-en res.

—Has llegit el llibre?

—Me l’he llegit.

—Llavors només has de fer l’informe. És el model de sempre.

—Bé, estic esperant per embarcar, no sé si…

—A l’avió s’hi treballa molt bé —m’interromp, fa una pausa i continua—. Necessitem l’informe avui. Demà al matí vam quedar per parlar amb l’agent de la Dorotea i li hem de comunicar la nostra decisió. Si seguim embolicant la troca, acabarà portant l’original a una altra editorial. En Cosme ens ha enviat el seu informe aquest matí.

—Bé, la veritat és que l’avió va amb retard. Tinc un moment ara mateix.

—Fantàstic.

—D’aquí a una hora el tens a la safata de correu de l’editorial.

—Que vagi bé per Galícia. Dona el condol als teus pares de part meva.

—Així ho faré.

Porc despietat. Ni tan sols la mort d’un avi estova l’ànima d’aquesta bèstia. Arribarà el moment que munti la meva pròpia editorial i pugui enviar-lo a passeig, però aquest moment no ha arribat encara. Necessito els quartos i l’Enric paga bé. Em resigno a fer el maleït informe.

La veritat és que només m’he llegit el llibre en diagonal, però prou per saber que no paga la pena. Trec el portàtil de la motxilla, l’agafo. Obro el formulari. Últim apartat: «Aconsella la publicació d’aquesta obra?» Escric: «No».

Apartat segon: «Biografia i importància de l’autor/a». «Dorotea Carrión (Martorell, 1996) és una videocreadora i performer coneguda pels seus espectacles de poesia en viu. Fins ara, només ha enviat a impremta un llibre d’aforismes que recull publicacions del seu compte d’Instagram. El llibre, autoeditat, ha exhaurit diverses edicions. Amor absoluto és la seva primera novel·la. La sortida editorial de l’obra sembla garantida pel nombre de persones que segueixen l’autora a les xarxes socials.»

Sembla que vulgui que el publiquin. Hauré d’afinar-ho a l’apartat d’argument: «Amor absoluto conta la història de la Dorothy, una videocreadora i performer coneguda pel seu compte d’Instagram, que s’enamora perdudament d’un veí a la localitat barcelonina de Martorell que odia les xarxes socials i, en general, tot el que té a veure amb la tecnologia. La novel·la, narrada a través del recurs del monòleg interior, aborda els dubtes de la noia a l’hora d’abandonar la seva prometedora carrera a la xarxa en nom de l’amor. Al final, la Dorothy opta per trencar la relació amb el noi tecnofòbic i concentrar-se en la seva carrera com a instagramer, vestint la decisió d’empoderament feminista». Potser això darrer ho hauria de canviar, no vull que em malinterpretin. Segueixo endavant: «Valoració general». «Es tracta d’una obra que cau amb freqüència en llocs comuns. Molts dels pensaments de la protagonista semblen exabruptes o ocurrències del moment. Valoro molt negativament les llargues digressions sobre l’alimentació, com la interminable llista sobre els substituts dels làctics en la dieta crudivegana.»

Estic essent dur, massa dur per a un informe. He d’abaixar el to. Exposar els fets sense que se’m vegi el llautó. «Valoració de l’estructura.» «La unitat de l’obra és feble, els capítols desiguals. Fa la sensació que l’autora vol fer passar per voluntat d’experimentació el que en realitat és una estructuració no meditada, amb un resultat poc aconseguit.»

«Valoració del gènere/subgènere literari.» «L’obra juga a estones a presentar-se davant dels lectors com una paròdia de la narrativa sentimental. Resulta difícil entendre la necessitat de parodiar un gènere tan empobrit com és la novel·la rosa, i més quan Amor absoluto podria ser catalogada com a tal.»

Ara que hi penso, en Cosme li dirà que sí. És un pilota. L’Enric porta mesos posant-nos a prova, oferint-nos informes de lectura d’una mateixa obra per veure qui l’encerta més. Li acabarà oferint un contracte i jo passaré a la llista d’espera. Potser hauria de refer l’informe. Al final, l’Enric espera que li digui que sí. Per què negar-l’hi? Decideixo trucar a en Blai.

—Jo seria sincer —em respon—. L’Enric et paga perquè valora el teu criteri. Si estigués segur de publicar la novel·la, no t’encarregaria un informe.

—Potser em vol posar a prova. Sé que està pensant en ampliar el personal de l’editorial. Si fico la pota, en Cosme se m’avançarà.

—Sempre pots posar-te a les llistes d’ensenyament. Necessiten personal i es cobra molt bé. Jo n’estic encantat.

—No seria un bon professor. Odio els adolescents.

—Tens talent per al món editorial, però s’ha de ser realista. Les condicions laborals són precàries i els salaris baixos —fa una pausa—. M’han trucat els de la immobiliària del Guinardó i el que ens ofereixen ens surt per un ull de la cara. Potser ha arribat el moment que facis el pas a secundària.

—Ara mateix no puc pensar en això.

—Tens raó. Ja en parlarem quan puguem, quan tornis.

—Vinga, fins després.

—Avisa’m quan arribis a Galícia, adeu-siau.

Agafo el portàtil, obro el correu. Escric: «Hola, Enric. T’envio l’informe en adjunt. Salutacions. Xacobe Resúa». Enviat. Potser ara em podré concentrar en viure el dol.

Aeroport del Prat,
nit del divendres 27 de setembre

Tres hores i mitja després, l’empleat de l’aerolínia ens anuncia que podem embarcar. Els controladors francesos han arribat a un acord amb el Govern i han desconvocat la vaga. Segueixo sense entendre com ens ha pogut afectar a nosaltres, tot això, però em poso a la cua sense dir ni piu.

—Hola, papa. Estem embarcant, ara.

—Bé, surto cap a Santiago, doncs.

—És molt tard. Arribarem passats quarts de dues. Puc avisar en Xoán i dormir a Compostel·la aquesta nit.

—No siguis ruc, no em costa gens anar-te a buscar.

—Dormiràs poc i demà serà un dia dur.

—No crec que dormís gaire, de totes maneres. Ens veiem a l’aeroport.

—Fins ara.

Entro a l’avió. Em dirigeixo al seient 24-A. Meitat de darrere de l’avió, finestra. Com a mínim podré dormir. La fila de passatgers avança pel passadís a marxes forçades. Un hostès de fisonomia balcànica dirigeix el trànsit. Trec de la motxilla l’assaig de Pascal Quignard amb què he matat el temps les últimes hores. Continuo llegint.

«El tedium dels romans es va prolongar fins al segle i. L’acedia dels cristians va aparèixer al segle x. Va tornar al segle xix amb el nom de spleen.» Aixeco la mirada de la pàgina i veig una dona que intenta col·locar la maleta al compartiment de damunt el meu seient. 60-65 anys, el cabell ros de coure, fermament recollit amb un monyo, vestit jaqueta de color corall. Faig com si m’aixequés per ajudar-la. L’hostès balcànic acudeix a socórrer-la. Continuo llegint.

«I va tornar al segle xx amb el nom de depressió. No són més que paraules. Un secret més dolorós les habita. De l’ordre de l’inefable. L’inefable és el ‘real’.» La dona s’asseu al meu costat (24-B, centre) i deixa anar un sospir de cansament. Es mou una mica per trobar la postura i posa el colze al braç del seient. M’obliga a treure el meu. Amb una mica de sort ningú no s’asseurà al 24-C i viatjaré més ample.

El passadís queda buit i l’avió es posa en marxa. L’hostès balcànic, probablement croat, comença a interpretar les normes de seguretat. La senyora tira el cos cap enrere i m’obliga a resguardar-me a la finestra. M’hi dirigeixo:

—Sembla que estem sols… Li sabria greu asseure’s a la cadira del passadís, i així tenim més espai?

La senyora torç el cap cap a mi.

—El meu seient és el 24-B.

—Sí, però quan no ve ningú, normalment la gent es reparteix els seients per anar més còmodes.

La dona queda en silenci.

—Vol que em canviï jo al passadís? El seient de la finestra sempre és on es viatja més a gust.

La dona treu el seu bitllet de la bossa i assenyala amb el dit:

—El meu seient és el 24-B.

Em resigno a viatjar sense espai. Amb prou feines tinc lloc per llegir. Guardo el llibre a la motxilla i tanco els ulls, reclinat contra la finestra.

L’avió es posa en marxa i pren el vol. Les turbulències són suaus. Sento com si em gronxessin amb una cançó de bressol. Els ulls se’m van tancant a poc a poc i encara que el seient no se m’ajusta del tot a l’esquena, m’acabo adormint.

Ara soc… Soc a l’església d’Eiradona. L’església on em trobo és més alta i més estreta que l’església d’Eiradona, però la identifico pels murs de cachotería i el retaule d’imitació barroca que presideix l’altar major: un Crist incomprensiblement forçut jau a la creu acompanyat d’un àngel de mirada sinistra. Als bancals de l’església, ajuntats a primera fila l’un contra l’altre, ens hi trobem la senyora asseguda al meu costat a l’avió i jo. El capellà d’Eiradona és al púlpit, fullejant la Bíblia amb cara de concentració. Comença a llegir.

—I Jesús digué: «Feu-vos transeünts».

Transeünts? La senyora de l’avió que ara m’acompanya a l’església em treu de dubtes.

—És de l’Evangeli segons sant Tomàs —resol amb veu de saberuda.

Un evangeli apòcrif? A l’església? A Eiradona? El capellà continua llegint.

—«Cada dona que es converteixi en home entrarà al regne del cel.»

Això va dir, sant Tomàs? La senyora ara se’m dirigeix amb un to proper, còmplice.

—Aquest capellà és molt modern, molt modern…

Em desperto de sobte quan som a punt d’aterrar. La dona continua asseguda al meu costat, incòlume, amb la mirada fita en el seient de davant. Penso per primera vegada en l’avi des que mon pare m’ha trucat per dir-me que s’ha mort. Penso que no el tornaré a veure.

L’avió s’atura de cop i la gent comença a treure les maletes dels compartiments superiors. Ajudo la senyora a treure la seva. M’ho agraeix amb un somriure perdonavides.

Avanço pel passadís amb la motxilla a l’esquena. L’hostès croat s’acomiada de mi en un anglès mastegat. «Adeu», responc, mentre entro a la passarel·la amb una sensació de desacord a la boca de l’estómac.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.