Sasa Stanisic

Neix el 1978 a Višegrad, a Bòsnia i Hercegovina. Als catorze anys, per la guerra dels Balcans, fuig a Alemanya amb la seva família. La seva primera novel·la, Com el soldat repara el gramòfon (Ed. Proa), es va traduir a més de trenta idiomes. Stanišić ha estat distingit, entre altres, amb els premis Adelbert von Chamisso, Alfred Döblin i de Literatura de Rheingau.

Eva Garcia Pinos

Nascuda a Barcelona, es va doctorar en traducció a la Universitat Pompeu Fabra l’any 2019. Es dedica professionalment a la traducció literària i ha traduït obres de l’anglès i l’alemany d’autors com Paul Preston o Hans Magnus Enzensberger.

«Doncs bé, els orígens, com sempre [...] Primer de tot ha de quedar clar a què es refereix. A la situació geogràfi ca del turó sobre el qual es trobava la sala de parts? A l’estat de la frontera del país en el moment de les últimes contraccions? A d’on eren els pares? Als gens, els avantpassats, el dialecte? Per moltes voltes que hi donem, l’origen continua sent [...] una mena de vestit que hauràs de portar per sempre un cop te l’hagin posat. És com una maledicció! O, si tens sort, un bé que no respon a cap talent però que t’aporta avantatges i privilegis. Així vaig parlar i parlar i en Gavrilo em va deixar acabar. Va partir el pa i em va donar el crostó. Després va dir: —D’aquí, tu ets d’aquí.»

Amb catorze anys Saša Stanišić va haver de fugir de Bòsnia per la guerra dels Balcans i construir una nova existència a Heidelberg (Alemanya), però ha tornat diverses vegades a Višegrad per retrobar els familiars que encara hi viuen. A Orígens reconstrueix la singular relació amb la seva àvia Kristina, que lentament està perdent la memòria dels fets i les coses. Stanišić recupera fragments del seu passat familiar —muntanyes habitades per dracs, poblets de vida inalterada, el brot de l’odi ètnic i religiós, escenes de la guerra i la fugida, la vida precària dels immigrants— per dibuixar una geografi a —alhora màgica i real— dels seus orígens.

La mirada de Stanišić és sempre enjogassada, penetrant i emotiva, amb una capacitat extraordinària per narrar i enllaçar històries, com demostra l’imaginatiu fi nal obert del llibre, en què el lector pot triar diferents destins per als personatges.

Obra guanyadora del Premi al Millor Llibre Alemany de l’any.

«Senzillament, un dels nostres millors narradors.» — Die Welt

«Saša Stanišić és un poeta i un revolucionari que ha trobat en el llenguatge la seva autèntica llar.» — Rolling Stone

«Stanišić fa el que se li dona més bé: inventar històries que són salvatges, precises i carregades d’humor.» — Der Freitag

«Amb la seva fantàstica prosa, Stanišić ressuscita els morts amb un inventari contra l’oblit, amb el qual creua els límits del temps.» — FAZ

«Saša Stanišić ha escrit una novel·la amb moltes capes sobre la fugida, el seu viatge a Alemanya i la màgia de la literatura.» — Der Standard

«Si hi ha una gran generació de literatura alemanya contemporània amb un context d’emigració, Saša Stanišić n’és el líder.» — Die Zeit

«Orígens és un trencaformes narratiu. I això és el que és commovedor, increïble i meravellós d’aquest llibre.» — Frankfurter Allgemeine Sonntagszeitung

«L’habilitat de Stanišić és ressaltar moments il·luminant-los amb una aura de conte de fades mentre crea curiositats poètiques i girs lingüístics brillants.» — Deutschlandfunk Kultur

Orígens

Narratives

123

La traducció d’aquesta obra ha comptat amb un ajut del Goethe-Institut.

Títol original: Herkunft

© 2019 Luchterhand Literaturverlag,

una divisió de Verlagsgruppe Random House GmbH,

Munic, Alemanya // www.randomhouse.de

Drets negociats a través d’Ute Körner Literary Agent

www.uklitag.com

© 2020 Eva Garcia Pinos, per la traducció

© Patrick Aventurier, per la foto de portada

© 9 Grup Editorial, per l’edició

Angle Editorial

c. Mallorca, 314, 1r 2a B / 08037 Barcelona

T. 93 363 08 23

www.angleeditorial.com

angle@angleeditorial.com

Disseny de col·lecció: J. Mauricio Restrepo

Primera edició: novembre de 2020

ISBN: 978-84-18197-38-3

Producció de l’ePub: booqlab

No és permesa la reproducció total o parcial d’aquest llibre, ni la incorporació a un sistema informàtic, ni la transmissió en cap forma ni per cap mitjà, sigui electrònic, mecànic, per fotocòpia, per gravació o altres mètodes, sense el permís previ i per escrit dels titulars del copyright.

Orígens

Saša Stanišić

Traducció d’Eva Garcia Pinos

L’àvia i la nena

L’àvia havia vist una nena al carrer. La va cridar des del balcó, no havia de tenir por, l’aniria a buscar. No et moguis!

L’àvia baixa tres pisos només amb les mitges i triga i triga, el genoll, el pulmó, el maluc, i quan és a baix, on hi havia hagut la nena, ja no hi ha cap nena. La crida, crida la nena.

Els cotxes frenen, esquiven la meva àvia que només porta unes mitges negres primes, que és al carrer que una vegada portava el nom de Josip Broz «Tito» i que avui repeteix el nom de la nena desapareguda com si fos un eco, Kristina!, crida la meva àvia, crida el seu propi nom: Kristina!

És 7 de març de 2018 a Višegrad, Bòsnia i Hercegovina. L’àvia té alhora vuitanta-set anys i onze anys.

A l’oficina d’estrangeria

Vaig néixer el 7 de març de 1978 a Višegrad, a la vora del Drina. Els dies anteriors al meu naixement havia plogut sense parar. El març a Višegrad és el mes més odiós, és tristoi i perillós. A la muntanya es fon la neu, els rius creixen i surten de la llera. El Drina també es posa nerviós. La meitat de la ciutat queda sota l’aigua.

El març de 1978 no va ser diferent. Quan la mare va començar a tenir contraccions, una tempesta violenta bramava sobre la ciutat. El vent va vinclar la finestra de la sala de parts, la qual cosa va provocar sentiments confusos, i enmig d’una contracció va caure un llamp que tothom va pensar, guaita, sembla que ara arriba el dimoni al món. No em va anar tan malament, és una bona cosa que la gent et tingui una mica de por fins i tot abans de néixer.

Però tot això no va provocar a la meva mare cap pressentiment positiu sobre el transcurs del part, i com que la llevadora no estava contenta amb com havien anat les coses, «complicacions» era la paraula clau, va manar que anessin a buscar la metgessa de guàrdia. No volia, com jo tampoc no vull fer ara, allargar la història innecessàriament. N’hi ha prou de dir que les complicacions es van simplificar amb l’ajuda d’una ventosa.

Trenta anys després, el març de 2008, vaig haver de presentar un currículum escrit a mà a l’oficina d’estrangeria per tal d’aconseguir la nacionalitat alemanya. Quin estrès tan descomunal! La primera vegada que ho havia intentat, l’única dada que vaig posar al paper és que vaig néixer el 7 de març de 1978. Em semblava que després ja no hi havia hagut res, com si el Drina hagués esbandit la meva biografia.

Als alemanys els agraden les taules, i en vaig dibuixar una. Vaig posar-hi algunes dades —escola primària de Višegrad, Filologia Eslava a Heidelberg— però em feia l’efecte que no tenia res a veure amb mi. Sabia que la informació era correcta però no la podia deixar per escrit. No confiava en una vida d’aquesta mena.

Vaig començar de nou. Vaig tornar a escriure la data en què vaig néixer i vaig descriure la pluja i que la meva àvia Kristina, la mare del meu pare, m’havia triat el nom. També em va cuidar molt durant els meus primers anys de vida, ja que els meus pares estaven ocupats estudiant (la mare) o treballant (el pare). L’àvia era membre de la màfia, vaig escriure a l’oficina d’estrangeria, i quan pertanys a la màfia tens molt de temps per als nens. Jo vivia amb ella i l’avi i, el cap de setmana, amb els pares.

A l’oficina d’estrangeria vaig escriure: El meu avi, Pero, era comunista de cor i de carnet, i em duia a passejar amb els seus camarades. Quan parlaven de política, la qual cosa feien pràcticament sempre, jo dormia com un angelet. Als quatre anys, ja podia conversar-hi.

Vaig esborrar allò de la màfia, no se sap mai. En comptes d’això, vaig escriure: La meva àvia tenia un corró, amb el qual m’amenaçava contínuament que em clavaria un jec de bastonades. No ho havia fet mai, però encara avui tinc una relació distant amb els corrons, i de retruc també amb la pasta.

Vaig escriure: La meva àvia tenia una dent d’or.

Vaig escriure: Jo també volia tenir una dent d’or i per això em pintava un dels incisius amb retolador groc.

Vaig escriure a l’oficina d’estrangeria: Religió, cap. I que pràcticament havia crescut entre pagans. L’avi Pero deia que l’Església era el pecat original més gran de la humanitat, ja que era l’Església qui havia inventat el pecat.

L’avi era d’un poble on es venerava Sant Jordi, o Jordi, el que mata dracs. O, com llavors em semblava, més des de la banda dels dracs. Els dracs van començar a visitar-me ben aviat. En forma de penjoll, es gronxaven al coll dels meus parents, els brodats amb motius de dracs eren un detallet que agradava molt, i el meu avi tenia un oncle que feia dracs de cera menuts que venia com a espelmes al mercat. Era molt bonic encendre el ble i que semblés que la bestiola escopia un fogueró.

Quan ja quasi era prou gran, l’avi em va ensenyar un llibre il·lustrat. Els dracs de l’Orient Llunyà em semblaven els millors. Feien pinta de cruels, però també tenien moltes coloraines i semblaven divertits. Els dracs eslaus només semblaven cruels, fins i tot aquells que se suposava que eren simpàtics i que no tenien cap interès a fer grans estralls o a segrestar donzelles. Tres caps i unes dents enormes, més o menys eren així.

Vaig escriure a l’oficina d’estrangeria: L’hospital on vaig néixer ja no existeix. Mare meva, quanta penicil·lina m’hi havien punxat al cul!, escric, però ho trec. No cal incomodar cap funcionària massa primmirada amb aquesta mena de vocabulari. També vaig provar a canviar «cul» per «darrere». Però com que em va semblar fingit, vaig esborrar tota la frase.

El dia que vaig fer deu anys, el riu Rzav em va regalar la destrucció del pont del nostre barri, el Mahala. Des de la ribera vaig veure com l’afluent del Drina colpejava el pont durant molt de temps amb la primavera a les muntanyes fins que el pont va dir d’acord, emporta-te’m amb tu.

Vaig escriure: No hi ha relat biogràfic sense activitat de lleure infantil. Vaig escriure en majúscules al bell mig del full:

ANAR AMB TRINEU

L’itinerari dels campions començava sota el cim del Grad, on a l’edat mitjana hi havia una torre que guaitava la vall i que, després d’un revolt, acabava vora el precipici. Recordo en Huso. Arrossegava a poc a poc un trineu vell cap amunt del Grad, esbufegant, rient, i nosaltres, els nens, també ens rèiem d’ell perquè era com un secalló i tenia forats a les botes i li faltaven moltes dents. Llavors pensava que era un boig, ara crec que només vivia al marge de la convencionalitat. On dormies, com et vesties, si pronunciaves les paraules adequadament i com tenies les dents. Ell anava a la seva. De fet, en Huso no era res més que un borratxo sense feina que no va frenar abans del precipici. Potser mai l’havien advertit del revolt final. Potser la beguda li havia fet perdre reflexos. En Huso va fer un esgarip, ens hi vam acostar i llavors vam descobrir que era un bram d’alegria i que en Huso estava assegut al trineu i el trineu penjava a mig pendent damunt dels matolls.

«Continua, Huso!», cridàvem. «No et rendeixis!». Animat pels nostres crits i sobretot tenint en compte que en la seva situació era més fàcil baixar que pujar, en Huso es va arrossegar per sortir de la malesa i va acabar de baixar el pendent que li quedava. Va ser increïble, vam quedar-nos embadalits, i el 1992 van disparar en Huso a la seva barraca de la ribera del Drina, la seva casa de capses de cartró i llistons de fusta, no gaire lluny de la torre de vigilància, on —segons els càntics de les antigues epopeies— depenent a qui li demanis, l’heroi serbi, el fill del rei Marko, es va poder refugiar dels otomans, o el bosnià Alija Ðerzelez va creuar el Drina damunt la seva euga àrab alada. En Huso va sobreviure, es va fer fonedís i no va tornar mai més. Ningú no ha baixat mai per una pista de gel amb tanta destresa com ell.

Vaig escriure una història que començava així: «Si em pregunten què significa per a mi Heimat —’pàtria’, en alemany—, els parlo del Dr. Heimat, el pare del meu primer empastament dental».

Vaig escriure a l’oficina d’estrangeria: Soc iugoslau i tanmateix encara no he pispat res a Alemanya, excepte un parell de llibres a la Fira del Llibre de Frankfurt. I a Heidelberg una vegada vaig anar amb piragua per una piscina descoberta. Vaig esborrar les dues coses perquè potser són delictes que no han prescrit. Vaig escriure: «Vet aquí un seguit de coses que jo tenia».

El partit, jo i la guerra, 1991

Vet aquí un seguit de coses que jo tenia:

Mare i pare.

L’àvia Kristina, la mare del meu pare, que sempre sabia què necessitava jo. Quan em feia jerseiets de punt és perquè jo tenia molt de fred. Però simplement no m’agradava admetre-ho. Quin nen vol que la seva àvia sempre tingui raó?

Nena Mejrema, la mare de la meva mare, em llegia el futur amb fesols. Llançava els fesols damunt de la catifa i els fesols mostraven imatges d’una vida encara per viure. Un cop em va predir que una dona més gran s’enamoraria de mi o que em caurien totes les dents, els fesols eren poc clars.

Por dels fesols.

Tenia un avi ben afaitat, el pare de la meva mare, a qui li agradava anar a pescar i ser amable amb tothom.

Iugoslàvia. Però no per gaire temps. El socialisme estava fatigat, el nacionalisme, ben despert. Banderes, cadascú la seva, onejant al vent, i al cap, tothom hi tenia una pregunta: I tu, què ets?

Sentiments interessants envers la meva professora d’anglès.

Una vegada em va convidar a casa seva, encara avui no sé per què ho va fer. Hi vaig anar, emocionat com l’inici de la primavera. Vam menjar pastís casolà fet per la professora d’anglès i vam prendre te negre. Va ser el primer te negre de la meva vida, em sentia com un adult però fingint que feia anys que prenia te negre, també vaig sentenciar com un expert: «M’agrada quan no és tan negre».

Tenia un Commodore 64. Els jocs d’esports eren els meus preferits, com ara Summer Games, International Karate Plus o International Football.

Un munt de llibres. El 1991 vaig descobrir un nou gènere, era Choose your own adventure. El lector escollia com continuava la història:

Crides: «Fora d’aquí, bèstia de l’infern, sinó et tallaré les venes!», continua llegint a la pàgina 318.

I era d’un equip, el Crvena Zvezda, l’Estrella Roja de Belgrad. Al final dels anys vuitanta vam ser tres vegades campions en cinc anys. El 1991 vam arribar a quarts de final de la Copa d’Europa contra el Dynamo de Dresden. Als partits importants, cent mil persones omplien el nostre estadi, el Maracaná de Belgrad, i com a mínim cinquanta mil estaven boges. Sempre cremava alguna cosa, tothom cantava.

Quan anava a l’escola, sovint portava la meva bufanda de ratlles vermelles i blanques (fins i tot a l’estiu) i ideava uns plans de futur que m’havien de portar prop de l’equip. El camí a seguir, convertir-me en futbolista i que l’Estrella Roja em comprés per 100.000.000.000.000 de dinars (la inflació), em semblava incert. Per tant, volia ser fisioterapeuta o aplegapilotes o simplement una pilota, la qüestió era formar part de l’Estrella Roja.

No em perdia cap retransmissió dels partits a la ràdio ni cap resum a la televisió. Quan vaig fer tretze anys, anhelava un abonament com a regal d’aniversari.

La Nena va preguntar als fesols i va dir:

—Et regalaran una bicicleta.

Vaig preguntar d’on havien tret això, els fesols.

La Nena en va tornar a llençar un grapat i va dir seriosa:

—Pel teu aniversari no surtis de casa. —Llavors va aixecar-se i va llençar els fesols per la finestra, va rentar-se les mans i se’n va anar a dormir.

Però no hi havia cap oportunitat realista de complir el meu desig, perquè Belgrad estava a 250 quilòmetres de distància. El fill únic que tenia dins especulava sobre si els meus pares decidirien traslladar-se a la capital per mi.

El 6 de març, l’Estrella Roja va escombrar el Dynamo de Dresden al partit d’anada amb un resultat de 3-0. El pare i jo vam veure la retransmissió, després del primer gol ja ens havíem quedat sense veu. Després del xiulet final, em va agafar per banda i em va dir que intentaria aconseguir-nos entrades per a la semifinal si l’equip es classificava. Quan parlava de nosaltres també hi incloïa la mare, que es va limitar a fer girar l’índex sobre la templa.

El partit de tornada es va jugar a Dresden, es va haver d’interrompre a causa dels disturbis que es van produir amb l’1-2 al marcador, i ens van declarar guanyadors per 0-3. El sorteig de semifinals ens va aparellar amb el Bayern, que en aquella època ja es considerava pràcticament invencible. El pare i jo vam tornar a veure junts el partit d’anada a la televisió. A la mitja part, van informar que hi havia hagut enfrontaments a Eslovènia i Croàcia. S’havien disparat trets. L’Estrella Roja va marcar dos gols, el Bayern, un.

Les coses són així, el país on vaig néixer ja no existeix. Mentre encara existia el país, em sentia iugoslau, com els meus pares, que procedien de famílies sèrbies (el pare) i bosnianomusulmanes (la mare). Era fill d’un estat plurinacional, el fruit i el compromís de dues persones que s’estimaven molt, a qui el gresol de cultures iugoslau havia alliberat de les limitacions que imposa ser d’orígens i de religions diferents.

Cal dir que si el teu pare era polonès i la teva mare macedònia, també et podies declarar iugoslau, si era el cas que per a tu la pròpia determinació i el grup sanguini tinguessin més significat que la diferència i la sang.

El 24 d’abril de 1991, el pare i jo vam anar a Belgrad a veure el partit de tornada. Havia penjat la meva bufanda vermella i blanca a la finestreta del cotxe perquè això és el que veia a la televisió que feien els fans autèntics. Quan vam arribar a l’estadi, la bufanda estava feta una porqueria. D’això no te n’avisa ningú.

El 27 de juny de 1991, a Eslovènia hi va haver les primeres accions militars. Aquesta república alpina es va declarar independent de Iugoslàvia; a continuació, a Croàcia van començar els aldarulls, després es va desfermar l’horror, i finalment va arribar la declaració d’independència.

El 24 d’abril de 1991, el defensa serbi Siniša Mihajlović va donar l’avantatge a l’Estrella Roja amb un gol de llançament directe, precedit per una falta sobre Dejan Savićević, un jugador montenegrí d’una gran tècnica. L’alegria de vuitanta mil veus va ser ensordidora, enorme. Avui podria dir que contenia ira, agressivitat reprimida, angoixa existencial. Però no és cert, tots aquests sentiments es desfermarien més endavant, amb les armes. Llavors només va significar una cosa, era l’alegria d’un gol important.

Es van encendre bengales, el fum roig s’enlairava grades amunt, em vaig apujar la bufanda perquè em tapés la cara. Per sobre nostre, se sentia la gent que animava, gairebé tot homes, nois joves, amb grenyes, la cigarreta a la boca i els punys ben tancats.

Al mig del camp, Prosinečki seguia fent anar de bòlid els bavaresos, la seva melena rossa semblava un sol petit que naixia sobre la gespa i que només es ponia si un jugador contrari l’aturava de males maneres. Un iugoslau com jo, de mare sèrbia i pare croat. Els pantalons curts ben amunt. Les cames pàl·lides.

Darrere, Refik Šabanadžović va tallar tot el joc contrari. Era un bosnià incòmode, fornit però ràpid. El meu jugador preferit feia l’enze a l’àrea contrària aparentment ensopit, era Darko Pančev, anomenat Cobra. El davanter macedoni, que va marcar al partit d’anada, corria sobre el terreny de joc una mica inclinat cap endavant, amb les espatlles encongides, com si aquest cop no se sentís còmode. Les cames més tortes de l’univers, però a mi m’hauria agradat tenir-les.

Quin equipàs! Mai més no n’hi haurà cap d’igual als Balcans. Després de la desintegració de Iugoslàvia, van sorgir noves lligues amb equips més febles a tots els països nous i avui en dia els millors jugadors marxen a jugar a l’estranger de ben joves.

El Bayern va empatar a la meitat del segon temps. Un llançament de falta d’Augenthaler, i a Stojanović li va relliscar la pilota de les mans. Belodedić, el defensa central romanès (de la minoria sèrbia), va consolar el seu capità, que s’havia deixat caure sobre la gespa.

El pare, un home que mai aixecava la veu, va bramar, es va queixar, va maleir i jo el vaig imitar, vaig imitar la ràbia del pare, no tinc ni idea de què va passar amb la meva pròpia ràbia, potser em faltava perquè tots els que m’envoltaven ja en tenien de sobra, potser, perquè sabia que tot aniria bé. I justament quan vaig voler-li dir al meu pare que tot aniria bé, el Bayern es va avançar en el marcador.

El pare es va enfonsar.

Quasi un any exacte després, em va preguntar amb calma quins objectes eren prou importants per a mi per no poder-ne prescindir en un viatge que molt possiblement seria llarg. Amb aquest llarg viatge el que volia dir era la fugida de la nostra ciutat natal ocupada, on els soldats ebris cantaven les seves cançons com si animessin un equip. El primer que se’m va ocórrer va ser la bufanda vermella i blanca. Sabia que hi havia coses més importants. Tot i així me la vaig emportar.

El pare va dir: «No pateixis, tot anirà bé». Si hagués acabat 1-2, hi hauria hagut pròrroga. Potser el Bayern tenia les millors cames i idees per arribar a la final. Potser llavors tot hauria estat completament diferent, la guerra no hauria arribat a Bòsnia, jo no hauria escrit aquest text.

El 2-2 no el vaig veure a venir. En aquell moment —ja érem al minut noranta— tothom estava dempeus, tot l’estadi dempeus, potser inclús va ser l’última vegada que tot el país va perseguir un mateix objectiu. Vaig poder seguir l’atac decisiu fins al moment en què la pilota, desviada per Augenthaler, va començar la seva paràbola cap a la porteria, llavors els homes de davant nostre, del costat, tota la tribuna, es va bellugar a la dreta, cap amunt, em van empènyer, vaig perdre uns segons l’equilibri i la pilota de vista.

Quants cops he vist aquest gol a les repeticions? Sens dubte cent vegades. Fins que en vaig gravar a foc cada detall com si fos una d’aquelles coses que només pot estar vinculada a una gran passió o a una gran desgràcia. Augenthaler vol rebutjar la centrada lateral, desvia amb poca fortuna la pilota, un xut arquejat en pròpia porteria.

Vet aquí un seguit de coses que jo tenia:

Una infància en una ciutat petita vora el Drina.

Una col·lecció de reflectors trets de les matrícules dels cotxes. La causa de l’única vegada que els pares em van pegar.

Una àvia, que dominava l’idioma dels fesols i que em va aconsellar que m’aferrés a les paraules durant tota la meva vida, no aniria tot bé, però algunes coses serien més fàcils de suportar. O als metalls nobles. Els fesols no ho havien deixat clar.

Dos periquitos, en Krele (blau cel) i la Fifica (ja no me’n recordo).

Un hàmster que es deia Indiana Jones, al qual en els darrers dies de la seva vida massa breu li vaig donar el polsim d’una aspirina triturada amb una cullereta (a vegades en prenia jo per al mal de cap) i vaig llegir-li les històries d’Ivo Andrić en veu alta.

Mal de cap freqüent.

Un viatge inversemblant amb el meu pare per veure el partit increïble d’un equip fantàstic que, després de passar l’eliminatòria a Belgrad, guanyaria la competició i que ni després d’això seria imaginable.

Una guerra inimaginable.

Una professora d’anglès de la qual no em vaig acomiadar mai i que mai no podré tornar a veure.

Una bufanda vermella i blanca que jo no volia tornar a rentar després del partit de Belgrad, però que va acabar a la rentadora. Avui dia, l’Estrella Roja de Belgrad està farcit d’agressius aficionats d’extrema dreta. Aleshores em vaig endur la bufanda a Alemanya, però avui no sé on és.

Oskoruša, 2009

A l’est, no gaire lluny de Višegrad, hi ha un poble a les muntanyes, al qual és normalment difícil d’accedir a causa del mal temps, on només hi viuen tretze persones. Crec que aquestes tretze persones mai s’hi han sentit forasteres. No han vingut d’altres llocs, la major part de la seva vida l’han passat allà.

També és cert que les tretze persones no aniran mai enlloc. Seran les últimes. Acabaran aquí dalt (o en un hospital a la vall) i amb elles, les seves granges —els fills no se’n faran càrrec—, la seva felicitat i els seus cruiximents de maluc. El seu aiguardent, que fa tornar cecs als que hi veuen i retorna la vista als cecs, s’acabarà o potser no, però aviat ja no se’n destil·larà més (ni es posarà una creu de fusta a l’ampolla). Les tanques ja no separaran mai més res, la qual cosa té sentit, els camps es malmetran. Els porcs, els vendran o sacrificaran. No sé què serà dels cavalls. S’hauran acabat els porros, el blat de moro i les mores. Potser les mores poden continuar soles.

El primer cop que vaig anar-hi va ser el 2009. Recordo que en veure els pals elèctrics vaig pensar en veu alta una ximpleria sobre l’electricitat, si la tallarien quan l’última persona fos morta. Quant de temps brunzirà encara entre aquests pals?

En Gavrilo, un dels més vells del poble, va fer una bona escopinada damunt l’herba verda i va cridar:

—Què et passa? Acabes d’arribar i ja parles de morir. Et diré una cosa, aquí hem sobreviscut a la vida, la mort és el problema més insignificant de tots. Mentre tingueu cura de les nostres tombes, potser hi podeu portar flors i donar-nos conversa, tot continuarà. Tant si hi ha electricitat com si no. Però a mi no em deixeu flors, què n’haig de fer jo, mort, de les flors. Vine, obre els ulls, t’ensenyaré unes quantes coses, és evident que no saps res de res.

Oskoruša és el nom del poble. Aquest home gran ens havia vingut a esperar a la vora del camí i semblava que tenia les mans com de fang cuit. Dic «ens», perquè no estava sol. El viatge havia estat idea de la meva àvia Kristina.

També hi havia l’Stevo, que ens havia portat amb cotxe, un home seriós d’ulls blavíssims, amb dues filles i preocupacions econòmiques.

Aquell dia l’àvia, sense immutar-se pel sol, vestia de negre. Va parlar molt, va recordar moltes coses. Pensant-hi després, sembla que intuís que el passat aviat se li esmunyiria de les mans. Ella tornava a veure Oskoruša i jo el veia per primera.

El 2009 va ser l’últim bon any per a l’àvia. Encara no havia començat a oblidar i el cos obeïa els seus desitjos. A Oskoruša, va resseguir els camins que mig segle abans, quan era jove, havia transitat amb el seu marit. El meu avi Pero va néixer allà i havia passat la infància en aquelles muntanyes. Va morir el 1986 a Višegrad davant del televisor mentre a l’habitació del costat jo jugava amb figuretes de plàstic d’indis i cowboys.

L’àvia em solia dir —quan jo tenia deu o cinc o set anys— que no havia d’enganyar ni mentir, sinó exagerar i inventar. Llavors jo no en sabia la diferència (no sé si avui dia la vull saber), però m’agradava que semblés que confiava en mi.

El matí abans del nostre viatge a Oskoruša, va reafirmar altra vegada el que sempre havia de tenir en compte: «exagerar i inventar, avui dia fins i tot t’hi pots guanyar les garrofes».

Acabava d’arribar a Višegrad i volia recuperar-me del llarg viatge promocional de la meva primera novel·la. En duia un exemplar per regalar-l’hi, que no tenia cap sentit per a l’àvia perquè era en alemany.

L’àvia em va preguntar si el llibre tractava sobre nosaltres.

De seguida vaig dir:

—La ficció, com jo l’entenc, constitueix un món propi en comptes de representar el nostre, i aquest d’aquí —vaig picar el sobre— és un món en què els rius parlen i els besavis viuen per sempre. La ficció, com jo me l’imagino, és un sistema obert d’invenció, percepció i record que està frec a frec amb la realitat.

—Frec a frec? —L’àvia va tossir i va posar al foc una cassola enorme plena de pebrots farcits.— Seu, tens gana. —L’àvia va col·locar el llibre sobre un gerro, com una peça de museu sobre un pedestal.

I llavors va arribar la frase sobre guanyar diners.

Els pebrots farcits feien l’olor d’un dia ben nevat de l’hivern de 1984. A Sarajevo acabaven de celebrar-se els Jocs Olímpics d’hivern, i amb el trineu, jo feia com si fos un membre de l’equip olímpic, com els nostres herois eslovens, que baixaven les muntanyes com un llamp enfundats dins els seus vestits extraordinaris, cenyits i cridaners. Vaig guanyar totes les curses (no començava el descens fins que darrere meu ja no hi quedava ningú que em pogués avançar).

Mentre espero els pebrots, veig ara la casa d’en Kupus al pendent, buida i cosida a trets des de la guerra. Quan vaig haver tornat amb el trineu a casa de l’àvia, em va servir els pebrots. Tenia un formigueig terrible als dits, em va agafar les mans amb fermesa i me les va escalfar, a la televisió es veia com Jure Franko guanyava la plata en eslàlom gegant. Els pebrots mai no venien sense una nota al peu en la memòria d’aquesta ciutat.

L’àvia em va servir aigua, és important, va dir el 1984, i ho va tornar a dir el 2009 amb la convicció de qui creu que cal prendre molt de líquid. Inclús el got era el mateix, el vaig reconèixer per una esquerda petita que tenia a la vora.

—Iaia, l’hauries de llençar.

—Oi que tens ulls? Beu per l’altra banda.

Així ho vaig fer, ella observava. Com menjava. Com li feia preguntes. Com estàs, iaia? Com passes el dia? Reps alguna visita? Aquestes preguntes també les hi feia per telèfon.

Era concisa, no volia parlar d’ella, només quan jo li preguntava per altres persones, pels veïns, em donava una resposta més detallada:

—Des que vas venir l’última vegada, no s’ha mort ni tornat boig ningú. La Rada encara hi és, la Zorica també. I la Nada del quart. Només han perdut una mica el cap. Això ja passa, amb l’edat. Però bé. És positiu que encara hi siguin. Encara que estiguin una mica boges, a mi ja m’està bé.

Llavors va sonar el timbre.

—El meu Andrej! —va cridar l’àvia i va anar cap a la porta.

Vaig sentir la veu d’un home i l’àvia riure per sota el nas com una nena. Soroll de bosses i l’àvia que li dona les gràcies. Va tornar i em va retirar el plat de seguida. Encara no havia acabat però ja estava bastant tip.

—Qui era?

—El meu policia —va dir l’àvia com si amb això ja em quedés tot clar.

Volia fregar els plats, però l’àvia em va fer fora de la cuina, ja que no era feina per a un home. Ja ho havia dit altres vegades. Passar l’aspiradora, fer els llits, netejar. L’àvia provenia d’una família i d’una època en què els homes esquilaven ovelles i les dones teixien jerseis. Les formes perduraven, les fantasies no es pronunciaven, la llengua era precisa i aspra. Llavors va arribar el socialisme i va debatre sobre el paper de la dona, i la dona, després del debat, va tornar a casa a estendre la roba.

La germana gran de la meva àvia, la meva bestia Zagorka, no volia seguir esperant altres èpoques. Volia anar a l’escola, volia anar al cel, a l’espai. Volia ser cosmonauta, va aprendre ella sola a ser tenaç, després a llegir i a sumar, amb l’ajuda dels bessons raquítics Todor i Tudor. Quan tenia quinze anys, poc després de la guerra mundial, va girar l’esquena a les roques de la seva infància, va endur-se només la cabra que li havia fet més companyia en aquells paratges i va anar-se’n a la Unió Soviètica. A Banat, va aprendre a volar amb un pilot hongarès i, al llarg d’una tèbia nit en una pista d’aterratge a les planures magiars, l’amor no es va enlairar pas. A Viena va estar tres anys netejant les latrines de les casernes militars i a la ribera del Danubi va aprendre el rus que Aleksandr Nikolajewitsch, un sergent primer soviètic del servei veterinari de pell pàl·lida, li ensenyava. Aleksandr cantava i tocava la guitarra, cap de les dues coses gaire bé, però de bona gana. A la vora del Danubi, el rus nascut a Gorki, a la vora del Volga, cantava per a la meva bestia, nascuda a Staniševac, a la vora del Rzav, cançons sobre la bellesa de rius, ciutats i ulls —foscos, però també potser clars, no té gaire importància quin color exacte tenien els ulls— i la meva bestia volia del rus que cantava alguna cosa diferent de la que ell volia d’ella. Va marxar de Viena amb la seva cabra lleial i alguns diners, a més dels papers del sergent primer rus i els cabells curts. Va arribar a Moscou el dia que complia dinou anys. Va completar la seva formació de pilot de combat amb matrícula d’honor i el 1959 va ser admesa al cercle ampliat del Primer Grup de Cosmonautes de la Unió Soviètica. Ja era massa tard per complir els seus somnis més ambiciosos, els americans aviat van arribar a la Lluna, i els russos no volien ser els segons en res. Un dilluns càlid de febrer de 1962, va entrar al despatx de Wassili Pawlowitsch Mischin, va dir-li que tenia una idea i una cabra vella però sana, i només mig any després la cabra de la meva bestia Zagorka, una cabra del poble de Staniševac, a l’est de Bòsnia, va ser posada a l’òrbita de la Lluna. Mai va arribar a tenir nom, i es devia calcinar quan va tornar a entrar a l’atmosfera terrestre.

La Zagorka va morir el 2006. Al final no estava ni especialment cansada ni especialment trista. Sordejava i ja no li quedaven dents. La meva àvia va cuidar la seva germaneta, com es referia a la Zagorka, fins al seu últim alè i jo estava a punt de tornar a asseure’m a la taula quan l’àvia em va dir:

—Què fas, vine aquí, frega els plats! Es pot saber què fas?

Sota la pica hi havia penjat un drap de cuina, que devia tenir tants anys com jo. De quadres vermells i blancs, havia perdut consistència i estava tronat a causa dels milers de voltes al tambor de la rentadora. Vaig eixugar un plat, una forquilla, un ganivet i el got esquerdat.

L’àvia es va situar darrere meu. La brusa negra, els pantalons de tela negres, però duia les botes de goma de color groc. Em feia pensar en una súper heroïna que es posa el seu vestit en qüestió de segons, l’única diferència era que la meva àvia no duia el cabell llarg i ros, sinó amb la permanent i lila, i una capa de dol.

—On vols anar?

—Anem a Oskoruša.

—Acabo d’arribar.

—L’arribada pot esperar. Oskoruša està farta d’esperar. —Un clàxon.— El conductor ja és aquí. —Va posar-se el mocador negre al cap i va fer-se un nus sota la barbeta, va mirar-se al mirall, va treure-se’l.

—Escolta —va dir-me—. És una vergonya que encara no hagis estat mai allà dalt.

I com que seguia sense moure’m:

—Els dubtes no han explicat mai cap bona història. —No sé d’on ho va treure, però sonava bé.

—Quant de temps ens hi quedarem?

—Un cop puges a dalt, t’hi vols quedar per sempre.

Al passadís hi havia bosses plenes de queviures. Segurament les havia portat «el seu policia». Ara les havia de dur jo. L’àvia em va somriure.

—Benvingut a casa —va dir—, ase meu.

Si mai hi hagués hagut cap màfia a Višegrad, la meva àvia n’hauria estat la padrina. De nen sabia de tres delinqüents de poca categoria que la temien i li feien encàrrecs. Quan anava a la perruqueria a tenyir-se el cabell lila, un d’ells es plantava com per casualitat davant del local, menjant pipes de carbassa. L’àvia sortia al carrer amb la permanent acabada de fer, li xiuxiuejava alguna cosa i desapareixia de seguida pels carrerons amb qualsevol encàrrec, com sempre.

L’àvia no havia anat mai a l’escola. Deia que els nens havien d’anar-hi, tot i que preferien córrer a l’aire lliure, mentre que les nenes haurien preferit anar a l’escola però s’havien de quedar a casa. Allà la seva mare els ensenyava a cosir, fer mitja i feines domèstiques, i la Zagorka, la seva germana gran, li havia ensenyat a llegir i a escriure.

La impressió que la meva àvia podia ser i fer qualsevol cosa, la meva absoluta confiança en el fet que controlaria la vida, la vellesa, sense problemes, va desaparèixer a mesura que avançava la seva malaltia. Va començar la primavera de 2016. L’àvia canviava coses de lloc i no entenia per què ja no hi eren. Buscava la paraula correcta i s’oblidava d’allò que volia dir. Va deixar d’entendre com funcionava el comandament a distància i el va desmuntar. Només anava a la perruqueria si algú la hi portava. Va deixar que un venedor la persuadís de comprar un coixí de dos-cents euros, quan abans primer l’hauria amenaçat amb apallissar-lo i després li hauria venut un dels seus propis coixins vells.

Al 2009 ella estava bé. La primavera de 2009, la meva àvia baixava sense esforç els tres pisos que la portaven al pati. El motor del Yugo blau estava en marxa, el conductor, que vestia uns texans i una samarreta, es va afanyar a ajudar-la a pujar al cotxe. Va dir que es deia Stevo i va afegir saludant amb el cap a la meva àvia: «el xofer».

La carretera dura i plena de sotracs que portava a Oskoruša se li va entravessar, al Yugo. El cotxet es va esforçar molt per no trencar l’eix quan sortia dels esvorancs, però l’Stevo aviat en va tenir prou, sentia compassió.

Volíem continuar el camí a peu quan algú va cridar el nom de la meva àvia i les muntanyes van cisellar-ne l’eco amistós i eixut dins el brunzit de l’aire primaveral. L’àvia va somriure.

De primer moment, no podíem veure la persona que havia cridat, però després, un home jove va sortir del bosc dirigint-se a la carretera i va saltar pel pendent, imprudent i precís com un boc. Un jove que envellia a mesura que s’apropava. Tenia agulles d’avet a la barba.

Va cridar el nom de l’àvia per segona vegada, quan estava a pocs passos de nosaltres. Es va treure la gorra, el casquet Šajkača serbi, i es van mirar prou estona com per fer-te venir ganes d’escriure la paraula «tendresa».

Li va donar la mà a l’Stevo i llavors es va girar cap a mi amb un gest exagerat i també va cridar el meu nom, tot va ser una mica massa: es va girar massa de cop, tenia els ulls massa foscos, i sota les ungles, terra.

—Ets el net. Jo soc en Gavrilo. Som parents, t’ho podria explicar de paraula, però és millor que t’ho ensenyi.

Va començar a ensenyar-m’ho al cementiri, l’àvia volia visitar la tomba dels seus sogres. En Gavrilo ens va dur a pas lleuger cap a un prat amb pendent flanquejat per arbres torts. Cap a l’oest, la vista s’estenia fins lluny, hi havia una elevació lleu damunt de la qual es veien algunes cases i jardins escampats, sobresortia una muntanya, boscos frondosos verds, quasi fins al cim, i el cim, pràcticament tot roca, vermellosa sota el sol. Els morts tenen bones vistes a Oskoruša.

Vam caminar entre les tombes i l’herba alta sota la calor del migdia. Intentava seguir-li el pas a en Gavrilo i vaig mirar de reüll el cim. Llavors l’home gran em va donar un cop al pit amb la mà plana. «Vigila on trepitges!».

Una serp va creuar-nos pel davant.

—Poskok —va xiuxiuejar en Gavrilo.

Vaig fer un pas enrere i va ser com si també fes un pas enrere en el temps, cap a un dia de calor similar a Višegrad feia molts anys.

«Poskok» significa: «un nen —jo?— i una serp al galliner».

«Poskok» significa: «els rajos de sol que s’esquitllen entre els llistons de fusta i tallen l’aire polsós».

«Poskok» significa: «una pedra, que el pare aixeca per damunt del seu cap per aixafar la serp».

«Poskok» conté «skok» —salt— i el nen s’imagina la serp: «et salta al coll i t’escup verí als ulls».

El pare va dir aquesta paraula i em temo que significa alguna cosa més que el rèptil del galliner.

Al cementiri d’Oskoruša vaig quedar-me de pedra davant les imatges que sorgien de la paraula gruixuda. «Poskok» contenia tot allò que el nen necessitava per sentir una por positiva. «Verí» i «pare que vol matar». És quasi com si el pare fos còmplice d’allò que la paraula desencadena en el nen, en mi. La paraula, l’animal i el pare em fan por. Em quedo a una banda, darrere d’ell, els veig bé a tots dos, el pare i la serp. Tinc un pressentiment, crec que el pare no encertarà el cop. No l’encertarà i la paraula «skok» saltarà de la seva boca ben badada. Jo, ple de por i curiositat, penso què passaria si el pare no matés la serp, si la serp matés el pare? Noto com li clava les dents al coll, «poskok».

El pare llança la pedra.

La paraula traduïda —escurçó— em deixa glaçat.

L’escurçó del cementiri d’Oskoruša, verd i immutable, va recargolar-se a la copa d’un arbre fruiter per obtenir una visió més bona dels intrusos. Un cop a les branques, va buscar un racó assolellat i es va fer un niu sobre la tomba dels meus besavis.

Allà ens esperaven menjar i beguda i una dona alta que feia talls fins de carn fumada amb un ganivet molt gros, impertorbable, fins i tot quan el rèptil va enfilar-se pel tronc inclinat de l’arbre a pocs metres d’on ella era.

En Gavrilo em va retirar la mà del pit i va continuar caminant. L’àvia i l’Stevo se’m van avançar i van saludar la dona, que va servir el menjar que havien portat, les begudes en ampolles de plàstic. La llosa del sepulcre feia de taula. La carn i el pa ja hi eren. Ningú no es va fixar més en la serp. Semblava com si només formés part de la imaginació, només del llenguatge. L’àvia va encendre unes espelmes.

Vaig allunyar-me. Anava de làpida en làpida, llegint-ne les inscripcions. Vaig llegir Stanišić. Vaig llegir Stanišić. Vaig llegir Stanišić. A quasi cada làpida hi havia el meu propi cognom i les fotografies menudes em miraven plenes d’orgull o de vergonya. Em va fer l’efecte que només hi havia orgull i vergonya.

La molsa havia crescut per damunt d’alguns noms, el temps n’havia esfondrat d’altres.

—No oblidem ningú —va assegurar-me després en Gavrilo davant la tomba dels meus besavis. Va assenyalar la inscripció il·legible i va dir—: Aquest n’és un altre, i aquest també. Stanišić. Stanišić.—I després d’una pausa breu, va afegir—: Ja no els recordo.

La dona alta primer em va allargar la mà per saludar-me, després, per donar-me aiguardent.

—Marija —va dir—. En Gavrilo és el meu marit. Portes la fruita?

La Marija era alta com un pi. Portava un vestit marró tan rígid com el davantal d’un joier. Era d’un poble situat a un parell de valls de distància, n’he oblidat el nom. El dia que va morir Josip Broz «Tito», una nena pèl-roja va arribar al món en aquell poble, la qual cosa era insòlita i bonica. Es diu que quan tenia dos anys la nena va començar a parlar llatí, la qual cosa era insòlita però sobretot molt poc pràctica i inútil. La van educar en els coneixements dels herbolaris. Ben aviat cada dimarts la nena va poder predir el futur amb força precisió. Algunes prediccions es van complir, d’altres no. El 1994 va trepitjar una mina mentre collia camamilla vera —algú del poble feia dies que es queixava que li sagnava el nas.

Vaig entregar-li la bossa amb les taronges i la pinya a la Marija. Va posar la fruita damunt la làpida.

—Els ha agradat? —vaig preguntar-li.

—No ho sé —va respondre mentre tallava la pinya amb el seu ganivet enorme—. A mi m’agrada menjar-ne, en vols?

La Marija era tan alta que li podia veure les vènules de sota la barbeta quan estava dreta al meu costat. Tallant la pinya vaig veure que tenia molta traça i era àgil. El salt que va fer per baixar de la làpida per agafar alguna cosa i com va grimpar per tornar-s’hi a enfilar em va fer pensar en una mosquetera.

Damunt nostre, a la copa de l’arbre, una servera, ens sotjava el poskok, la serp banyuda. Avui és 25 de setembre de 2017. Viatjo en un tren de rodalies d’Hamburg i estic assegut a la vora de dues persones d’uns quaranta anys que parlen de Pokémon. Les paraules em ronden, em desconcerten, em fan feliç, haig de seleccionar-ne les adequades per a aquesta història.

La història va començar amb els records que s’esborren i amb un poble que estava a punt de desaparèixer. Va començar en presència dels morts: a la tomba dels meus besavis, on vaig beure aiguardent i vaig menjar pinya. Depenent de com bufava, l’aire feia olor de cucs de terra, de la saba de les dents de lleó, de merda de vaca. Les cases disperses fetes de pedra calcària i fusta de faig extretes de les entranyes de la muntanya i del bosc de la zona. Potser són boniques. A en Gavrilo també li vaig preguntar per la bellesa, a en Gavrilo el porquer, a en Gavrilo el caçador, que si Oskoruša li semblava bella.

La bellesa, excepte la de la seva dona, mai no li havia interessat, va dir, i va fer-li un petó a Marija a l’espatlla. Estava segur que afegiria alguna cosa més seriosa, una dita sobre la feina escarrassada que mai no s’acaba, els camps, la collita, però en Gavrilo simplement va servir-se aiguardent d’una ampolla de plàstic d’un refresc i va asseure’s damunt d’una tomba.

Oskoruša és un nom bonic. No és veritat. Oskoruša té un so dur i aspre. No té cap síl·laba on aferrar-s’hi, gens de ritme, els sons estan ordenats de manera estrafolària. Sí, des d’un bon començament: Osko —Per què? Qui parla així?—, després un descens brusc cap al final sibilant: -ruxa. Dur i eslau, com solen ser els finals als Balcans.

Ho podria deixar així, potser algú podria considerar que no soc dels Balcans, «finals eslaus durs»? Esclar, aquests iugoslaus amb les seves guerres i maneres.

La imatge no té cap sentit. Com t’has d’imaginar que són els finals eslaus durs? El fet de ser eslau no és un barret d’home que puguis descriure sense equivocar-te, sempre que sàpigues què són els homes i què els barrets.

Potser també ho llegeix algú a qui no li agrada que es reprodueixin els prejudicis i els tòpics però que sap què significa Oskoruša, què és Oskoruša. Oskoruša és també un tipus de fruita. Una fruita molt apreciada, per ser més exactes, és el fruit de la servera, molt respectada i amb una agricultural credibility elevada. Ho asseguren aquells que mereixen respecte: els agricultors. Oskoruša és el nom serbocroat de la Sorbus domestica, la servera. La servera fa uns fruits resistents. Quan el fruit està del tot madur, el costat al qual li toca el sol es torna de color vermell lluent, la resta és groc. La banda que rep el sol és dolça, la banda que queda a l’ombra és àcida. Les plagues l’eviten, no necessita cap manteniment especial i no s’ha de fumigar. En canvi, tant el tronc com el fullatge corren molt de risc de rebre mossegades.

A les muntanyes bosnianes, a l’extrem orient d’un país sempre tràgic, hi ha un poble que aviat ja no existirà. Oskoruša. A la dècada dels vuitanta, hi vivien centenars de persones. Un tocava la gusla. Un organitzava vespres de dominó. I n’hi havia un que tallava dracs de cera. Sobrevivien a l’hivern gràcies a les pells, amb les quals es vestien, i a les batalles acalorades de dominó. A l’estiu tota cuca viu. Una vegada va arribar un turista de motxilla islandès, somreia molt i va quedar quart en un dels tornejos de dominó.

L’aïllament probablement els va salvar la vida durant la guerra. Oskoruša va quedar intacta, excepte els homes que van allistar-se voluntàriament a un bàndol o a l’altre i van desaparèixer. Els que s’hi van quedar, van morir per altres causes.

Al cementiri d’Oskoruša compartia el meu cognom i el meu pa amb els morts. Menjàvem carn fumada damunt la tomba dels meus avantpassats quan en Gavrilo va prendre la paraula.

—Aquí —va dir mentre vessava una mica d’aiguardent a la terra— hi ha el teu besavi. La teva besàvia només bevia d’amagat. —A la banda on era ella també va deixar un got, i va apartar la mirada perquè pogués continuar bevent d’amagat. Vam brindar.

A la tomba dels seus sogres, la meva àvia no s’hi va esforçar gaire. Va rascar les cagarades dels ocells de la llosa negra, va retirar les males herbes, va podar els arbustos. Va carregar dos pedregots, però no em va dir el perquè, vaig donar-li un cop de mà, les volia posar per aquí i per allà. Avui dia, tot l’enrenou que va envoltar aquesta tomba és un dels seus records més vius i recurrents. Va ser l’àvia qui va fer construir la tomba.

—Ningú se’n volia ocupar —va repetir—, ni tan sols aquells que no existirien si no fos pels que hi descansen.

La calor del cementiri tenia un gust salat i se sentia el so de les cigales. En Gavrilo em buscava la mirada. Vaig fer que sí amb el cap, i immediatament em va semblar inapropiat haver assentit amb el cap en un cementiri.

—Veus això? —Assenyalava el paisatge.— Allà hi ha la casa —va dir.

—La dels meus besavis?

—Sí.

—Allà?

—No, allà.

—Allà on hi ha una tanca?

—No, allà on no n’hi ha.

Vaig riure. A en Gavrilo no li va semblar graciós i va ser llavors quan em va preguntar d’on era.

Doncs bé, els orígens, com sempre, vaig pensar i vaig començar així: Una pregunta difícil! Primer de tot ha de quedar clar a què es refereix. A la situació geogràfica del turó sobre el qual es trobava la sala de parts? A l’estat de la frontera del país en el moment de les últimes contraccions? A d’on eren els pares? Als gens, els avantpassats, el dialecte? Per moltes voltes que hi donem, l’origen continua sent un constructe! Una mena de vestit que hauràs de portar per sempre un cop te l’hagin posat. És com una maledicció! O, si tens sort, un bé que no respon a cap talent però que t’aporta avantatges i privilegis. Així vaig parlar i parlar i en Gavrilo em va deixar acabar. Va partir el pa i em va donar el crostó. Després va dir:

—D’aquí, tu ets d’aquí.

Vaig mossegar el pa. Vaig esperar que s’expliqués. D’aquí? Per què d’aquí? Pels meus besavis? En Gavrilo va netejar un cogombre amb la màniga per menjar-se’l i mentre ho feia va parlar-me del cogombre i dels progressos de la verdura modificada genèticament. Quan ja quasi havia perdut el fil del tot, em va agafar el braç com si volgués comprovar com tenia els músculs i va dir:

—D’aquí. Tu ets d’aquí. Ja ho veuràs. Vens?

—Puc triar? —com a mínim volia ser graciós.

—No —va dir en Gavrilo.

I l’àvia va murmurar:

—No siguis desagraït.

Vaig mirar amunt, cap a la serp, estava quasi segur que diria alguna cosa. Al cap i a la fi era d’allà, entenia el llenguatge de les muntanyes, potser sabia millor que jo què estava passant, potser fins i tot, què havia d’agrair.

Vam recollir les coses entre tots. L’Stevo i la Marija s’emportaven les bosses, jo seguia l’àvia i en Gavrilo. Tots dos em van portar a un pou, al prototip d’un pou —amb brocal de pedra, teulada inclinada de fusta, manovella, cubell i corda— i en Gavrilo va dir:

—La deu la va descobrir el teu besavi, i el pou el va construir el teu besavi, i l’última cosa que va voler el teu besavi abans de morir va ser que la seva dona, la teva besàvia, li portés un altre glop d’aquesta aigua. I ella li va respondre: «Ves-hi tu».

Jo havia de beure aquella aigua però no tenia set i em preocupaven els gèrmens. Però tampoc volia decebre ningú, ni el besavi, ni en Gavrilo, ni l’àvia, per això vaig beure la que va resultar la millor aigua que havia begut mai, i mentre omplia l’ampolla l’àvia va dir-me:

—El teu avi va néixer a Oskoruša. Va beure d’aquesta font, en aquests boscos va caçar bolets i va matar el primer os quan encara no tenia vuit anys.

—D’on ets, noi? —va tornar a preguntar en Gavrilo i vaig pensar «la cursilada del sentit de pertinença!» i que una mica d’aigua no em debilitaria.

Tot i així, l’àvia va continuar:

—El teu besavi va néixer a Oskoruša —va dir—. Tot això eren les seves terres i aquí dalt, mira, aquí va construir casa seva.

—Vine —va dir en Gavrilo, i els dos es van tornar a posar en marxa—. No hi ha cap vista millor en aquests contorns, ni de la fondalada cap avall ni del Vijarac cap amunt.

Però només hi havia unes quantes pedres apilades de qualsevol manera, vestigis del mur d’una casa o d’alguna construcció. Grisenques i plenes de teranyines. Vaig intentar imaginar-me la planta, vaig enfilar-me per damunt de les ortigues fins arribar a les restes dels mobles de l’edifici en ruïnes. Una prestatgeria, trencada vivint una existència en què ja no ha de suportar res. Un llangardaix aguaitava sense por damunt dels esquelets dels llits de ferro. I per una obertura del mur, que alguna vegada havia sigut una finestra, les branques s’aferraven al somni del meu avi quan era nen. Però què, si us plau, què significa tot això per a mi?

Vaig beure aigua del pou del meu besavi i escric sobre això en alemany. L’aigua tenia el gust del pes d’aquelles muntanyes, que mai vaig haver de sostenir i el gust de la feixuga lleugeresa d’afirmar que alguna cosa et pertany. No, l’aigua era freda i tenia gust d’aigua. Soc jo qui decideix.

—D’on ets, noi?

Ara també soc d’aquí? D’Oskoruša.

Lost in the Strange, Dimly Lit Cave of Time

Visc a Hamburg. Tinc passaport alemany. El lloc on vaig néixer és més enllà d’unes muntanyes estrangeres. Dos cops per setmana corro resseguint la ribera de l’Elba, que m’és tan familiar, una app compta els quilòmetres que recorro. Em costa imaginar-me que algú es pugui perdre.

Soc seguidor de l’Hamburg. Tinc una bicicleta que quasi no utilitzo mai per por que me la robin. Fa poc que he començat a anar a passejar pel jardí botànic, envoltat de flors. Li vaig preguntar a un empleat si aquí la servera creixia bé. Em va dir que sabia coses dels cactus. De tant en tant la gent vol saber si a Alemanya em sento com a casa. Vaig alternant el sí i el no. Poques vegades m’ho pregunten amb ànim de fer-me sentir marginat. Només se n’asseguren. Diuen:

—No em mal interpreti, la meva cosina està casada amb un txec.

Benvolguda oficina d’estrangeria, vaig néixer el 7 de març a Iugoslàvia una nit de pluja. Des del 24 d’agost de 1992, un dia de pluja, visc a Alemanya. Soc una persona educada. No vull que ningú se senti incòmode perquè no soc txec. Els dic: Soc de… i etcètera. Després dic: «És aquell l’Axl Rose de Guns N’Roses?». Quan la persona amb qui estic parlant es gira per mirar, em converteixo en una papallona alemanya i me’n vaig volant.

El meu fill de tres anys juga en un jardí a prop del nostre apartament de lloguer. Els veïns diuen que al propietari no li agrada que els nens juguin al seu jardí. Hi ha un cirerer. Les cireres han madurat i les recollim junts. El meu fill va néixer a Hamburg. Sap que les cireres tenen pinyol i que el «pinyol» també es diu «Košpica» i que la «cirera» també pot ser «Trešnja».

A Oskoruša vaig veure cirerers. Un home em va ensenyar la seva pell d’os, un altre la barraca on es fumava la carn. Una dona i el seu net d’Àustria em van trucar perquè em volien vendre un telèfon mòbil. En Gavrilo em va ensenyar la seva cicatriu, que semblava una boca enorme que s’esqueixava. Algunes coses les volia veure i sentir, altres les deixava estar.

Quan li vaig preguntar a en Gavrilo com s’havia fet aquella cicatriu gegant, va donar-me unes mores i em volia regalar un garrinet, i quan vam haver pujat ben amunt de la muntanya, esbufegant i sospirant va començar a explicar una història que començava així:

Muntanyes amunt…

Aquesta història comença amb un camperol que es diu Gavrilo, no, amb una nit de pluja a Višegrad, no, amb una àvia que té demència, no. Aquesta història comença il·luminant el món afegint-hi històries.

Una altra! Una altra!

Començaré unes quantes vegades i trobaré uns quants finals, ja em conec. Sense digressions les meves històries no serien del tot meves. Les digressions són la meva manera d’escriure. My own adventure.

Ets a la cova del temps, estranya i fosca. Un camí porta cap a baix, l’altre cap amunt. Creus que el camí descendent et podria portar al passat i l’ascendent, al futur. Quin camí esculls?

Em costa concentrar-me. Llegeixo a la biblioteca de l’Hospital Universitari Eppendorf sobre demència i verí de serp. Al meu costat hi ha asseguda una estudiant de medicina amb fitxes que tenen il·lustracions dels òrgans. S’està molta estona amb el fetge.

En Gavrilo em va servir més aiguardent. Li ofereixo una galeta a l’estudiant de medicina, no en vol. Només cal un impuls petit, la idea d’una idea per abandonar el fil que sorgeix de la qüestió principal; aquí un record, allà una llegenda, ara una sola paraula recordada. Poskok.

Les coses trivials guanyen pes, aviat semblen imprescindibles, la serp em mira des del seu arbre i des de la meva infància, és la paraula recordada, la por semàntica, trio el camí que porta cap a baix, aviat seré trenta anys més jove, un nen de Višegrad. És un estiu abans de la guerra, durant la dècada esvalotada i somniadora dels vuitanta, el pare i la mare ballen.

Una festa!

Una festa per al pare i la mare al jardí, sota el cirerer. Al porxo hi ha música, la mare gira sota el braç del pare. La ràdio sona per a ells. Hi soc present però la festa no representa res per a mi. Escolto la música i no hi entenc el que els meus pares hi entenen. Escombro el porxo.

Escombro el porxo amb una escombra per a nens, no escombra gaire bé. A l’escombra li manca una cosa indispensable que una escombra necessita per ser una escombra. Les pues de plàstic estaven massa separades. Qualsevol cosa que fos més petita que una cirera passava de llarg. Escombro el porxo al ritme d’una música que no significa res per a mi.

El gos lladra als meus pares i els salta a les cames. No és el nostre gos. Com a animals de companyia només tenim hàmsters que moren de seguida i ocells melancòlics. El gos ja havia vingut el dia anterior. Els pares no se n’adonen o no li fan cas. Desisteix i es fixa en alguna cosa que salta per la gespa.

Els meus pares es mouen d’una manera que fa que no vulgui estar a prop d’ells. Deixo caure l’escombra, un cop deliberat, i els pares continuen ballant.

Segueixo el gos. El gos passeja pel camp on els gitanos han muntat les seves parades i autos de xoc i el carrusel. El gos ensuma els matolls, m’avorreix.

Els meus pares es mostraven afecte l’un a l’altre menys sovint que el que em mostraven a mi. Canviaven la veu quan hi érem tots tres, pronunciaven les consonants de manera suau. Parlaven sovint un llenguatge afectuós, en el qual ni l’afecte ni res de res es podia prendre seriosament.

Abans que els pares es posessin a ballar, el pare m’havia volgut explicar com funcionava el clavegueram. Havia deixat caure una bola de fusta vermella a la claveguera i havíem corregut cap al riu, per on la bola havia de tornar a sortir, d’una obertura al dic. Vam córrer ràpidament, el pare i jo. Va ser fantàstic córrer de pressa amb el pare cap a algun lloc per no perdre’ns l’esdeveniment.

Hi havia un home pescant al dic. Duia els hams i els ploms al barret. El pare va reduir el ritme, es va aturar, encara sense alè, va començar a parlar amb el pescador i encara recordo que vaig pensar: No pot ser! No pot ser que hagi oblidat tan fàcilment per què hem vingut. El seu propi alè li hauria de recordar.

Vaig dir alguna cosa. Vaig assenyalar la resta del món. Vaig dir:

—Pare… la bola!

El pare va aixecar el braç.

Em vaig posar a la gatzoneta. Ben aviat tots dos van començar a parlar en veu alta. L’home es deia Kosta. En Kosta i el pare discutien i reien. Potser el pare volia ensenyar-me que es poden fer bromes simpàtiques i crítiques àcides un dissabte a la vora del riu. Però jo això ja ho sabia. La novetat hauria estat que les ganes de discutir del pare haguessin augmentat fins al punt d’empènyer el pescador al riu.

Pare, empenta’l, pensava. No me’n faltaven ganes. L’estúpida campaneta de la canya de pescar va sonar, l’home va fer una estrebada i va recollir alguna cosa.

No trobaríem la bola vermella. M’hauria agradat llançar-ne una altra. El pare em va acaronar els cabells.

Un cop a casa, va fer flexions (33) al jardí, es va adormir, es va llevar, es va posar la camisa, va tallar la gespa, em va enviar a buscar el diari, va llegir. El pare llegia i suava, tenia els cabells del clatell enganxosos.

Em va cridar per llegir-me alguna cosa. Tornava a estar enfadat. Potser volia compartir l’enuig, com havia fet amb el pescador. Unes persones d’una acadèmia de Sèrbia havien escrit alguna cosa. No ho entenia tot. Per exemple, no entenia «memoràndum». Entenia el terme «gran crisi», però no què era la crisi. La paraula «genocidi» la coneixia de l’escola, però aquí no es referia a Jasenovac, sinó a Kosovo. «Protesta» i «manifestacions» ho entenia a mitges i podia imaginar-me què significava «prohibició del dret de reunió». Simplement no entenia per què estava prohibit expressar-se i reunir-se ni si al pare li semblava bé o malament. Entenia «tumult». Tenia preguntes, però el pare era un home tranquil que va arrugar el diari i va cridar «no m’ho puc creure!», i no en vaig fer cap.

Va enfilar-se al cirerer i va tornar a baixar. Va cavar un sot i el va tornar a tapar. Va encendre la ràdio i va buscar la música.

La persiana antimosques va xerricar a la porta, la mare va sortir de la casa com si fos cosa de la música. Els meus pares es van abraçar, com si ho haguessin planificat de tan natural que la mare va llançar-se als braços del pare. El pare va començar a ballar i ja no estava enfadat, són dues coses que no van juntes, tota la resta va amb la ràbia, però no això, una abraçada, no.

A la fira crido el gos, l’acarono. Li pregunto al gos: de qui ets? Té la llengua ràpida i taronja. Entre els arbustos, el gos troba un tros de tela, blau, blanc, vermell, com la bandera. No m’ho puc creure, xiuxiuejo. Els gos fa olor de gespa acabada de tallar. El gos s’avorreix amb mi.

Un nen xiula. El gos se separa de mi i s’afanya a fer cas a qui el crida. El nen té la meva edat i de seguida m’adono que sap fer moltes coses que jo no sé fer. Em fa senyals amb els braços perquè m’hi apropi. Es presenta. Camina amb les mans. Em giro, ja n’he tingut prou. Em puc imaginar tot el que em podria haver ensenyat. Trobo consol en la meva covardia.

Vaig cap a casa. El pare i la mare ja no són al jardí. Dos homes conversen seriosos a la ràdio, després riuen com el pare i l’home del riu. Com si tothom ho pogués ser tot alhora, seriós i divertit, enfadar-se i ballar. Què fan les gallines? A l’estiu passegen al sol. Espio per entre els taulons de fusta del galliner. Els rajos de sol tallen l’aire. Entro, vull revisar els ous. La serp jeu al pedestal.

Què se li pot dir a una serp?

«Prohibició del dret de reunió», dic en un murmuri. La serp aixeca el cap. Al galliner fa l’olor de sempre. A la ràdio parlen del temps. Augmenten les temperatures, trenta-cinc graus. La serp baixa reptant del pedestal.

«Protesta», crido. O: «Poskok!»

El pare m’arrossega cap a fora. M’hi resisteixo, com si no em volgués cap bé. Els texans blaus i gastats del pare. La mare em gira cap a ella, em posa les mans a les espatlles, vol atraure la meva mirada, per això ara balla amb mi. Però el que de veritat vull veure és el pare contra la serp.

No has de tenir por, diu la mare. No em fa cap por, una serp!

El pare agafa una pedra de l’hort. El pare, al llindar del galliner, aixeca la pedra per damunt del cap. Entra, es vol apropar a la serp i la serp probablement es vol fer fonedissa. Ho podria haver fet, abans que arribéssim nosaltres.

S’arrossega de pressa cap a la porta, cap al pare, li saltarà a sobre? El pare fa un pas enrere i a la ràdio torna a sonar música de ball.

El pare m’ensenya la serp morta. Pregunto si la puc agafar. La sostinc amb les mans i penso: ja no és una serp. El pare és el pare, cobert de pols. M’hauria agradat tant trobar la bola de fusta vermella. La serp pesa i està calenta, tal com me l’imaginava. Tenir-la així a les mans és no saber què dir.

—Tenies por? —pregunta el pare. Per què tothom parla sempre de por?

—I tu? —pregunto.

—Així és la vida —diu el pare. Amb el dors de la mà s’eixuga primer el front i després la boca. Pols i suor. No em puc estar de pensar que és desagradable.

El pare diu: «Poskok. Et salta al coll i t’escup verí als ulls». Em pessiga la galta. Agafa la mà de la mare.

Va ser l’últim cop que els meus pares van ballar abans de la guerra. O l’últim que vaig presenciar. Tampoc els vaig veure ballar a Alemanya.

El pare es va rentar amb la mànega del jardí. Vaig cavar una tomba per a la serp. Encara hi és: poskok. Increïble.

El cruixit del terra de les sales d’estar dels pobles

La carn fumada i el passeig per les ruïnes de la casa dels meus besavis els van fer venir set i ganes de parlar a en Gavrilo i l’àvia. Al camí de tornada van beure aigua del pou antic i començaven les frases dient «Recordes?». La serp a la copa de la servera prenia el sol.

—Recordes com eres la primera vegada que vas venir a casa? La roba, el cabell, tot marró, però les galtes ben vermelles!

L’àvia va assentir, esclar que se’n recordava, el seu moviment de cap no indicava record, sinó reconeixement, no estava sola amb el passat. Devia ser a la dècada dels cinquanta, en Gavrilo era adolescent.

—Vaig venir aquí amb en Pero. Aquell dia, el meu sogre va tornar tard del camp.

—Però en Bogosav no era encara el teu sogre.

—Però jo ja sabia el que volia! Sabia què seria d’en Pero i de mi. —L’àvia va riure.— En Pero era a l’habitació i havia estat llegint. Jo havia ajudat la sogra amb el sopar. El sogre la va cridar però vaig anar-hi jo en comptes d’ella. Em vaig presentar i em va dir que ja s’imaginava qui era. Que no m’esverés. Li volia treure les botes, com és el costum, però no «mentre ho pugui fer tot sol», va dir, «no ho farà ningú per mi». Vaig insistir-hi. I em va deixar fer. Portava mitjons de llana gruixuts.

»Llavors vaig voler tornar a la cuina i ell va dir: Queda’t, explica’m, de quina família ets?

»“Que no li ha dit en Pero?”. Llavors va entrar com si l’haguessin cridat i va abraçar i fer un petó al seu pare, em va agafar la mà. Però el sogre volia continuar parlant amb mi a soles.

»“Vull que m’ho diguis tu”, va dir, i també que en Pero només explica allò que li agradaria sentir ell mateix. “Què n’has après, dels teus?”.

»Sabia que amb aquesta pregunta es referia sobretot a en Pero. En Pero ja havia viscut a Višegrad, havia estudiat a l’escola superior, llegia llibres. No volia saber res ni de la granja ni de les terres. I això que era el fill gran!

»També li vaig explicar al sogre qui eren els meus pares. Agricultors com ell. Blat i blat de moro. Moltes ovelles, quatre vaques, dos cavalls. Li vaig dir que hi havia poques coses que la mare feia amb les mans i la llana que jo no sabés fer també. Que també havia après a llegir i escriure. “I la meva mare també m’ha ensenyat a preparar una bona polenta!”. Llavors vaig anar a la cuina i vaig preparar la polenta. Crec que li va semblar bé que el deixés sol una estona.

»Mai no ens vam enfadar. Estic molt segura que no sabia que has de ser molt sapastre per fer malament la polenta.

En Gavrilo va riure força estona. Segurament perquè sabia que tornaria a parlar de la polenta al final. Ja coneixia la història, què hauria pogut canviar? Avui dia, la memòria de l’àvia és molt il·lusòria, però la polenta continua sent la cirereta del pastís.

Si en Gavrilo ja se sabia la història, a qui l’explicava? A mi? Al propi sogre? Elogia els morts però no els diguis mentides?

Ara els tocava als vius.

L’àvia va preguntar-li a en Gavrilo per la seva filla (que estudiava), per la seva mare (que criticava), pel seu germà. Pel que fa al germà, en Gavrilo es va posar seriós i va assenyalar les muntanyes:

—L’Sretoje alimenta els dracs…

L’àvia va assentir.

—Saps alguna cosa d’en Radenko?

—S’haurà de quedar a la vall. —Signifiqués el que signifiqués, la resposta els va fer mirar al terra.

La Marija, l’Stevo i el cafè ens esperaven al jardí de la casa d’en Gavrilo. A la terrassa, la rentadora estava en marxa i al damunt hi havia un gat mig adormit. A recer i tapat amb cartrons hi havia un Lada groc vell.

—Encara funciona?

—No ho hauria de fer. —En Gavrilo em va pessigar el coll.—Què fas palplantat, ja t’has cansat? Aquí tens, el cafè.

El gust del cafè deia que l’havien torrat a la perfecció i van continuar el repàs. Aquell només venia a Oskoruša a l’estiu. Aquell altre ni tan sols a l’estiu hi venia. Un home que es deia Radoje s’havia venut tot el bestiar després d’haver calculat que els diners li durarien fins que morís. Ara resulta que ha viscut més del que esperava i quasi no arriba a final de mes. A més, troba a faltar el bestiar.

Un home que es deia Ratko es va trencar la cama a les roques fogueres del Vijarac. L’os trencat no es volia curar. Fins que no se’n va fer càrrec una herbolària, la cama no li va millorar. En Ratko no volia revelar què li havia demanat ella a canvi, però ara, cada vegada que pronuncia la lletra E o O, la cara se li transfigura de dolor. Ha esdevingut un home molt enginyós i parla com un senyor refinat perquè ja no diu «porc», sinó «marrà» i en comptes de «menjar» diu «àpat». Ja no va a la cagadora, sinó que defeca al bany.

Sobretot compten els cossos. Qui està molt estropellat o malalt? Ossos, úlceres, pell i sang. Igual que la terra. Com està la terra, com va anar la collita, què fa la pluja?

—Mores —diu en Gavrilo—. Tots planten mores! Només perquè un de la vall fa anys que es va fer d’or.

També en començarien a plantar els Dragulović. La més jove d’aquí, la seva filla petita, l’única nena del poble. A la ciutat no trobaven feina, ara ho intentarien amb les mores a Oskoruša.

Un cop l’àvia i en Gavrilo van haver resolt el passat i el present, va ser l’hora del pastís. La Marija ens va oferir pastís de mores. Ens en vam servir, el vam tastar i el vam elogiar.

En Gavrilo es va posar còmode al sol. L’àvia el va contemplar detalladament. Encara ets viu, deia la mirada d’ella. Encara ets aquí, encara estàs sa. Aquesta dona gran i aquest home gran estaven units per trobades anteriors en aquestes muntanyes i per les mirades que sempre es llançaven l’un a l’altre quan un dels dos no mirava, amb simpatia vergonyosa.

Avui dia, l’àvia a vegades recorda en Gavrilo, a vegades el nom no li diu res. Sobre el seu present s’ha posat un vel del passat. Hi ha cabuda per a les invencions. Em podrien fer servei. La meva àvia és una dona menuda que no morirà mai.

—Aquí mai m’heu rebut malament —va dir-li ella a en Gavrilo.

—Sempre has estat sincera, no ha sigut difícil.

—No sempre, volia el meu Pero. Us he pres el pèl de tant en tant.

Llavors en Gavrilo em va semblar —mentre se sorprenia pel que deia l’àvia— molt més jove que ella. Fins llavors semblava que tots dos haguessin estat assajant el diàleg. De cop i volta ara l’àvia improvisava i trencava el ritu dels records comuns i simultanis.

—Amb què ens has pres el pèl, Kristina? —Es va inclinar.

—Això no se li pregunta a una senyora. —L’àvia es mereixia haver-se fet d’or!

En Gavrilo va assentir, semblava satisfet amb la resposta, que no n’era cap.

—No m’ho vau posar difícil. Ni el poble, ni els sogres —va dir l’àvia. Em va agradar això de no posar les coses difícils per a ningú, és com hauria de ser sempre—. I si fos deu anys més jove, aquest d’aquí —jo— m’hauria de construir una caseta aquí.

—No és massa tard —va dir en Gavrilo.

—Per a ell no, esclar.

—Per a mi seria massa lluny —vaig dir.

—Massa lluny d’on? —va preguntar en Gavrilo.

—D’Alemanya.

—Abans Alemanya també era lluny, oi?

No volia dir que no em podia imaginar viure allà. Potser en Gavrilo hauria preferit sentir la veritat. O potser això era només una projecció meva altra vegada, em feia una pregunta a mi mateix que mai m’havien plantejat.

L’aiguardent em va alliberar. Bevia per no haver de donar més explicacions i, quan la Marija va començar a recollir, la vaig seguir de bona gana cap a la casa portant els plats, la resta van quedar-se a fora.

El cruixit del terra a les sales d’estar dels pobles.

Parets de taulons de fusta.

L’única decoració era un genet que dirigeix la seva llança cap al drac. Dues figures de fusta amb una aura daurada, verd color rèptil i roig com la sang. El genet tenia el cabell rinxolat i duia capa, el cavall tenia una mirada guspirejant i per això al començament em vaig pensar que tenia espelmes a les conques dels ulls.

El drac volia esquivar la llança, serpentejava, es retorçava per defensar-se’n. La sang xopava la cua del cavall.

Les imatges brillaven. La llum era tan plena d’adjectius, que havia de tancar i obrir els ulls. El genet i el drac es van estremir com si realment lluitessin. Anava begut. Me’n vaig allunyar.

La taula enorme, recoberta amb un hule. La Marija va portar plats amb carn, formatge i pa de la cuina. Acabàvem de menjar pastís! Para la taula per a sis. Pregunto si esperem algú més.

—Mai se sap quants serem —va dir.

En un prestatge hi havia un televisor petit. Una mosca es va posar a la pantalla. Damunt la vitrina hi havia un tapet de ganxet, i damunt del tapet de ganxet, dues fotografies emmarcades dels criminals de guerra Radovan Karadžić i Ratko Mladić uniformat.

Em vaig haver d’asseure.

—En vols més? —va preguntar la Marija. Segur que volia dir més menjar? La carn grisa era davant meu, no li podria haver fet ni una queixalada. O es referia a més imatges de la vida del país marcada per la mort i alhora de safates plenes a vessar? Més cursilades relacionades amb els orígens que jo pugui reproduir?

Potser es referia al dàlmata de porcellana a la vora dels criminals del prestatge: volia més desassossec?

Potser es referia a en Gavrilo, el seu marit. Que si volia saber més coses d’ell?

O es referia a si mateixa? Més coses de la seva biografia, era una dona que havia anat a l’escola en un país que es deia Iugoslàvia, fins a vuitè curs, feia la salutació de les joventuts comunistes, també va fer una excursió amb tren al Museu Etnològic de Sarajevo, el viatge més llarg de la seva vida.

Es referia al genet i al drac? I que jo —si volia— tenia permís per veure en totes les coses més enllà del que semblaven en una primera ullada. Això és el que jo volia! Juntament amb els adjectius. A la llum tènue, a l’habitació asfixiant, a l’altra banda del cim aspre del Vijarac.

El drac havia rebut una estocada, la sang li corria pel coll. Juro que abans no hi havia tanta sang. Els ulls del genet sant eren foscos. Del mateix marró que els meus.

La bèstia és ell, vaig pensar, ell.

La Marija va dir-me a l’oïda:

—El que mata dracs. —L’alè li feia olor de xai rostit. Va escopir al terra de casa seva tres vegades, em va agafar la mà i va dir—: Tinc les mans més grans que el meu marit.

Les seves mans, aquella casa, Oskoruša. El dia agredolç amb els vius i els morts, una serp real o un animal simbòlic. El pícnic a la tomba dels meus besavis. Tot això s’ha convertit en una mena d’escenari per al meu autoretrat amb els avantpassats. També és un retrat de la meva exigència excessiva amb l’autoretrat.

La resta van entrar, van rentar-se les mans i van asseure’s. Cadascú cansat a la seva manera. En Gavrilo va preguntar si m’agradava viatjar. Finalment, vaig pensar, alguna cosa amb què em podia lluir. Vaig parlar d’un país rere l’altre, vaig parlar de les seus del Goethe Institut, de les universitats i editorials, els vaig parlar dels despreocupats becaris estrangers. Havia estat als Estats Units, a Mèxic, a Colòmbia, a l’Índia i a Austràlia. Com més allunyats estaven els països d’Oskoruša, més absurda em semblava l’enumeració. Em vaig sentir a mi mateix dient que el millor tequila de la meva vida me l’havia pres a Guadalajara. Vaig suposar que a en Gavrilo li semblaria un èxit haver begut un alcohol tan bo. Volia complaure’l. En Gavrilo no va immutar-se. Tampoc ho van fer els criminals de darrere el vidre.

En Gavrilo va començar a parlar del seu viatge. Un dia, van aparèixer uns lingüistes al poble. Li van posar un micròfon al davant dels nassos i van dir-li: Parli aquí, si us plau, volem sentir com sona.

Els volia fer fora, perquè ningú no ha de mirar la boca de la gent, sinó mirar què diuen amb la boca. Llavors va parar i va preguntar als lingüistes què tenien ells per dir.

Sí, i van parlar del dialecte, que era especial i contenia algunes expressions que només s’havien trobat a Montenegro, en una zona a centenars de quilòmetres. Això li va agradar, a en Gavrilo, que algú de ves a saber on parlés com ell aquí. Es va apuntar el nom del lloc i després va fer fora els lingüistes. El mateix dia, va carregar el cavall i es va posar en marxa. Durant dies, només el cavall i ell, un cavall i un ase vell, deia en Gavrilo. I finalment va trobar el que esperava trobar. Va treure una llibreta de pell de la vitrina, va obrir-la i va dir: «La història, com va començar tot».

La llibreta era vella i estava feta de paper envellit artificialment. Tenia una fotografia enganxada amb cola. S’hi veia, no amb gaire nitidesa, un pergamí amb text. Dos semestres de Filologia Eslava em van servir per reconèixer que la llengua era eslau eclesiàstic, malgrat que no entenia què hi deia.

—Com va començar tot! —va repetir en Gavrilo i va explicar que tres germans de Montenegro s’havien rebel·lat contra el governador otomà robant-li el cavall, les joies o la dona (què va ser en realitat, va dir en Gavrilo, no estava del tot clar i, de fet, era igual). Havien fugit de la ciutat. Van posar recompensa als seus caps, i no petita precisament. Dos van marxar a peu, el tercer, però —i aquí és on la història es torna estranya, però qui soc jo per jutjar les rareses?—, el tercer va enlairar-se en un drac per explorar el paisatge i evitar perills a la recerca de d’un lloc adequat per tornar a començar.

—En un drac? —vaig preguntar.

—Els cavalls no volen bé —va dir l’àvia.

—Un Stanišić, un altre Stanišić i encara un altre Stanišić —va cridar amb entusiasme en Gavrilo. Tenia la respiració agitada, va posar-se dret per tenir més espai. L’aire pesava pels pressentiments i els avantpassats—. I van trobar el lloc adequat! —va cridar—. El lloc és aquí, a Oskoruša! Aquí es on van fer arrels! Stanišić, Stanišić, Stanišić. I ara, ara arribes tu!

Per escriure sobre això? Sobre avantpassats i descendents. Tombes i tovalles i reviscuts. Supervivents. I ara segurament sobre dracs.

Vaig preguntar a en Gavrilo què se n’havia fet, del drac, llavors em va donar un cop al front i em va dir que no m’ho havia de prendre tot al peu de la lletra. Segurament el tercer havia estat el més ràpid dels tres.

Al vespre, l’Stevo ens va tornar a portar a Višegrad. A casa, l’àvia va insistir a fer-me el llit. Vaig agrair-li que m’hagués portat amb ella.

No em podia adormir. Vaig encendre el llum i vaig començar a buscar a internet. No es mencionava per enlloc els germans drac Stanišić. Em vaig treure un pes de sobre. L’àvia va trucar a la porta i va entrar. Havia vist que encara tenia el llum encès i em volia dir bona nit. Em va acotxar amb el llençol. Es va quedar vora el meu llit com si encara fos el nen al qual li escalfava les mans dins de les seves en tornar a casa després d’haver estat pels carrers nevats.

No sabia si esperava que digués alguna cosa i potser ella tampoc sabia si jo esperava que fos ella qui digués alguna cosa, i així cap dels dos no va dir res.

Els dies següents, vaig passejar sovint per la ciutat tot sol.

Una vegada, vaig tornar del passeig i vaig trobar-me l’àvia acompanyada d’un jove ben pentinat. Un xicot amb bona presència, amb samarreta blanca i texans. Estava assegut al costat d’ella al sofà.

L’àvia me’l va presentar orgullosa com «el meu Andrej». L’Andrej de l’àvia em va donar la mà, no van passar ni dos segons que ell va dir: «Llavors, tu ets l’escriptor?».

Vaig mirar el gerro. El meu llibre ja no hi era.

—I tu ets el poli —vaig dir-li.

Al gerro hi havia un gira-sol.

L’àvia i el soldat

L’àvia va a la carnisseria, però la carnisseria de la qual l’àvia sacseja la porta fa deu anys que està tancada. L’àvia cuina estofat de mongetes perquè el seu marit està apunt d’arribar de la feina, l’estofat de mongetes és el seu plat preferit.

Des que té les cames malament, els veïns li fan la compra. Prefereix enviar-hi l’Andrej, el policia ben pentinat del davant. No és un policia corrupte com la resta, una vegada va fer aturar el director de cinema Emir Kusturica, que va preguntar-li: «Que no saps qui soc, jo?». «Carnet de conduir i documentació del vehicle, si us plau», va respondre-li. «Aquí els té».

Mai no li demana cap favor a l’oficial jubilat del quart pis, però ell sempre s’hi ofereix. A l’àvia no li agraden els exmilitars amb barba. A més, el policia sempre li porta algun regalet i es queda de bona gana a prendre cafè.

A vegades la meva àvia es pregunta on han anat a parar tots els soldats. Va viure les guerres a casa. La Segona Guerra Mundial a Staniševac, el poble de la seva infantesa, la guerra de Bòsnia, a Višegrad. L’únic gran viatge de l’àvia el va fer a començaments de la dècada del 2000 per visitar el seu fill i la seva jove —els meus pares— als Estats Units, on havien emigrat després que no se’ls hagués permès quedar-se a Alemanya.

L’avió de l’àvia hauria d’haver aterrat a les 20 h, va arribar amb un avió a les 17 h. «Per què m’havia d’esperar tant?», els va dir als meus pares, perplexos, mentre entrava per la porta sense avisar i massa d’hora. Un home eslovac pàl·lid li portava les maletes. S’havien entès gràcies a l’arrel eslava de tots dos idiomes. L’àvia volia que l’eslovè es quedés a prendre cafè però va dir que malauradament no tenia temps i es va acomiadar ràpidament.

El 1944 van arribar soldats de l’exèrcit alemany a Staniševac. El 1944 l’àvia tenia dotze anys.

—Te’n recordes de la invasió, iaia?

—Van entrar d’amagat, ajupits, de totes bandes.

—Vas tenir por?

—Tothom tenia por. Els alemanys tenien por, per això ens rondaven sigil·losament. I nosaltres teníem por perquè entraven d’aquesta manera, tothom coneixia les històries. Teníem por els uns dels altres i això em feia por.

»Vam sortir de les cases, amb les mans damunt del cap, i els alemanys van entrar a les cases, amb les mans damunt les armes. Però com que a les cases no hi havia ningú a punt per disparar-los o no hi havia res amb què disparar, van deixar les armes, de moment. I com que tenien calor i els uniformes els feien suar com porcs, els vam oferir aigua, però van preferir beure’s la de les seves cantimplores.

Excepte això de l’aigua, ningú no va tornar a dir res fins que va arribar la nit. Els soldats havien de dormir en algun lloc, era fàcil d’entendre, i en el moment en què una cosa era fàcil d’entendre, la por es feia una mica més lleugera. Els animals es podien moure d’un estable a un altre, la ferum es quedava.

La primera nit ningú no va dormir bé. La segona, tampoc. Però a mesura que en llevar-se de bon matí ja no trobaven cap home penjat d’un arbre ni apunyalat mentre dormia, agafar el son se’ls va fer cada vegada més fàcil i fins i tot es treien el casc metàl·lic. La Zagorka sabia a quina casa els soldats s’ajupien sense camisa vora l’estufa i es treien els polls els uns als altres. L’àvia va acompanyar la seva germana. La Zagorka va preguntar-los si algun era pilot. S’havia proposat anar-se’n amb un pilot si els soldats es traslladaven. Cap no era pilot. La Zagorka estava decebuda i una mica enfadada i els soldats també ho estaven, probablement a tots els hauria agradat ser pilots.

L’àvia explicava que un dels oficials s’havia allotjat amb la seva família. Tenia les mans fines i la pell tan suau com un nen. I duia unes ulleretes minúscules. Es rentava matí i nit i, abans d’anar a dormir, preguntava educadament si hi havia llet. Havia ofert alguna cosa per intercanviar, malauradament no era res que li pogués servir a ningú. Malgrat que a l’àvia li hauria agradat quedar-se els guixos, el seu pare no li ho havia permès.

Després que li haguessin donat el bol de llet, l’oficial es tancava a l’habitació. Quan sortia, el bol ja era buit. Els donava les gràcies, els desitjava bona nit, en alemany durant uns dies, i després algú li va ensenyar a dir laku noć i també mlijeko, molim («llet, si us plau»). I en algun moment, en algun moment la meva àvia, amb els seus dotze anys, va voler saber com era, quina fila feia un soldat alemany quan bevia llet.

Va amagar-se a l’armari i va començar a espiar per l’escletxa de la porta. L’oficial va entrar, es deia Georg, va deixar el bol de llet a terra i les ulleretes al costat. Llavors va agenollar-se, va ajuntar les mans i va començar a murmurar. Era en veu molt, molt fluixeta i no va durar gaire estona.

Llavors va senyar-se i va apropar-se el bol de llet a la boca amb totes dues mans per beure’s la llet.

Avui dia ell també visita l’àvia de tant en tant, com la nena del carrer. L’oficial alemany de la meva àvia s’agenolla al carrer vell, l’àvia pot veure’l des de la finestra. Les ulleres i tot. Ell no necessita ajuda, a diferència de la nena. Per ell, l’àvia ni es mou. L’àvia creu que no vol que el molestin.

Miroslav Stanišić ensenya a les seves ovelles com funcionen les coses

No està bé parlar malament dels morts davant d’ells. Però encara seria pitjor no parlar d’ells. La terra no és una acompanyant muda, això no. Tot i així li falta la calidesa de la veu humana i la nostra tendència a divagar. La terra és reservada, la terra és objectiva. Als morts els encanta l’exageració. A la primavera de 2009, el mort més recent d’Oskoruša es deia Miroslav Stanišić. En Gavrilo va ensenyar-nos-en la seva tomba.

—Espero que la terra li sigui lleu —va sospirar l’àvia.

—En Miki va predir la seva pròpia mort —va dir en Gavrilo—. Espero que la criatura alada de tres banyes li perdoni la seva tossuderia.

—Fins a quin punt la va predir? —vaig preguntar, de fet m’interessava més la criatura alada de tres banyes.

—«Ja ho veureu», deia sempre. «Tal dia i de tal manera», havia dit. I així va ser. El dia exacte.

—Com ho va fer? —vaig preguntar.

—Perquè era un home puntual, vet aquí el perquè.

—Campió de dominó —va dir la Marija.

—Hi estàs emparentat —va dir en Gavrilo, com si volgués donar més pes al que vindria tot seguit—. Els mesos previs a la seva mort va ensinistrar les seves ovelles. Al començament pensàvem que era un capritx provocat per la malaltia. Li dèiem:

«Home, Miki, què fas?»

«Els ensenyo com funcionen les coses», responia.

«Com funcionen les coses, Miki? Espero que el llamp et sigui lleu.»

«Com funcionen sense mi». S’ajupia davant les seves ovelles i els parlava. Els ensenyava. Exercicis, fer bels al camp.

—Havia perdut el seny? —vaig preguntar imprudent, i tots, l’Stevo inclòs, em van mirar com si fos jo qui s’arrossegava pel camp belant.

—El meu Saša, el meu ase —va dir la meva àvia amb simpatia.

—Només seria una bogeria si les ovelles no haguessin après res —va afegir en Gavrilo—. Les ovelles feien tot el que ell volia que fessin.

—Una sabia obrir portes —va dir la Marija.

—Una altra avisava del perill —va dir en Gavrilo.

—Tres van aprendre a treure aigua del pou.

—En una ocasió, una va topar amb en Cigo, el gos del meu germà Sretoje, una bèstia sensible, i l’ovella li va calmar la ràbia llepant-li el musell mentre bordava. Mai ningú no havia vist res semblant.

—Mai ningú —va assenyalar la Marija.

—Avui encara hi són. Tot i que moltes no, per qüestions de l’edat. Però sí el ramat! El ramat encara hi és. El nostre Miki va ensenyar-los a sobreviure! El matí del dia en què el seu cor va saldar l’últim deute, va deixar les ovelles lliures, que van formar un comboi com soldats o formigues o què sé jo, en direcció al bosc del Vijarac. —En Gavrilo es va treure la gorra.

—I en Miki es va ajeure i ens va deixar.

—Espero que el seu taüt es mantingui tancat —va dir l’àvia.

—Espero que l’erosió no afecti el cementiri —va dir la Marija.

—Les ovelles —va dir en Gavrilo— recorren lliurement tot el país. Es multipliquen! Les ovelles prosperen, Saša! Avancen! El ramat d’en Miki ens sobreviurà. Així de bé s’han organitzat. Tot el país aniria molt millor sota el mandat d’aquestes ovelles que no pas sota el d’aquesta colla de criminals! No faig broma. I tot perquè algú parlava la seva llengua. En Miki.

—Espero que la terra li sigui lleu —vaig sospirar.

—Quatre mesos sense patir cap derrota —va dir la Marija i va fer el signe de la creu mirant el Vijarac.

Vaig mirar el cim. El sol cremava les roques, que eren d’un blanc enlluernador, un far en un mar de turons.

—I estic emparentat amb en Miki —vaig dir, com si volgués donar més pes al que vindria tot seguit.

Els signes diacrítics als noms

Portem un signe diacrític al nostre nom. Una persona a qui jo li agradava deia que el meu duia un «ornament». A Alemanya, el meu nom sovint m’ha semblat més aviat un obstacle. Els funcionaris i els propietaris dels pisos feien cara d’escepticisme, i el meu control de passaports a les fronteres durava més que el de la Petra, que passava abans, i el de l’Ingo, que passava després.

Al meu passaport, a més, hi deia que la meva estada a Alemanya de dotze semestres només estava autoritzada per estudiar. Per això, els guàrdies fronterers més escrupulosos em preguntaven quines assignatures feia. Ho deia als meus papers, però ho preguntaven igualment. Era una prova, si t’equivocaves en la resposta perquè no sabies quines assignatures feies, podia ser que el visat fos una falsificació.

A l’aeroport de Frankfurt, abans d’un viatge als Estats Units, on se suposava que havia de començar a treballar com a lector d’alemany, un oficial de la frontera va passar-se tanta estona amb el meu passaport que la cua que es va fer darrere meu aviat va arribar fins a la sortida d’emergència. En algun moment, el funcionari, com si se n’acabés d’adonar, va cridar: «Tu. Estudies, eh. Què! Estudies, doncs?». Ho va dir cridant. Va fer èmfasi en cada paraula, com si cadascuna fos la més important.

—Filologia Eslava! —vaig dir amb el mateix volum.

La resposta va provocar un gest d’aprovació.

—Estic segur que fas moltes mates —va dir. Va seguir fullejant el document i va afegir:— Què hi has fet! A Tunísia!

—Tot! Tot inclòs! I jo! Sobretot! Emocionat! Pel bufet!

Portar un nom exòtic em podria haver estat igual, al cap i a la fi jo mateix tenia a vegades dificultats per classificar els noms alemanys sense prejudicis. Una vegada, mentre parlava sobre una parella que no coneixia, vaig preguntar qui dels dos era la dona, Hauke o Sigrid. I va resultar que totes dues! Culpable, jo també.

No obstant, si has visitat vint pisos per llogar i en cap has acabat entre els candidats seleccionats, Saša pot convertir-se en Sascha. La primera vegada no va funcionar, però és que en aquella ocasió va ser per la professió («A casa nostra només hi viuen metges, advocats, arquitectes i un filòleg de clàssiques, del qual no aconseguim desfer-nos-en»). Llavors vaig rebre un premi literari i va semblar que durant el mig any següent guanyava força calers. De cop i volta, ni el nom ni la professió eren un obstacle.

Abans d’haver vist el cementiri d’Oskoruša, no em preocupava l’origen de la meva família. Els meus avis simplement eren allà. Un d’ells encara era viu, l’altre, no. Un era un pescador alegre, l’altre un comunista fantasiós en vida.

Sabia poques coses sobre el passat de les meves àvies, eren part natural del meu present. Em tractaven bé i estaven plenes de vida. A vegades una mica inquietants amb els fesols. Encara ens quedava, això esperava, temps per conèixer-nos bé.

Els llocs tampoc estaven sobrecarregats de sentiments de pertinença. Višegrad era la història de la mare, d’un hospital sota la pluja, era córrer pels carrers jugant a lladres i serenos, era la suavitat de les agulles de pi entre els dits, era l’escala de casa de l’àvia plena d’infinitat d’olors, era lliscar dalt d’un trineu, era l’escola, era la guerra, era el passat.

Heidelberg era fugir i tornar a començar, era la precarietat i la pubertat, el primer control policial i el primer amor, mobles tronats i estudis universitaris. En algun moment també va ser la tossuda seguretat en mi mateix que cridava: perquè puc!

Llavors vaig llegir el meu cognom cada dues làpides del cementiri d’Oskoruša. I em vaig sentir més proper a tot allò que tenia a veure amb els orígens, als meus parents desconeguts i als meus llocs coneguts. A allò que havia passat a la suposadament familiar Višegrad, i a allò que havia guanyat a la inicialment estrangera Heidelberg.

A Oskoruša simplement havia estat un turista amb bermudes. Un turista que bevia aiguardent sota l’arbret fruiter genealògic dels seus avantpassats. Un turista a qui li va semblar que el paisatge era increïblement bonic, i les ruïnes, indescriptibles. Quin tipus de gent era, la meva gent? També els que encara vivien, com l’àvia, que estava al meu costat i tenia el cabell rinxolat i lila, va dir: «A Oskoruša només hi veig primavera». Per què ho va dir? No va ser fins molt més endavant que vaig saber que l’àvia només era amb l’avi en aquestes muntanyes a la primavera. Fins i tot el nostre viatge va ser en ple abril.

Després de visitar el cementiri, vaig pensar una cosa dement i irrellevant, que era que jo era l’últim Stanišić home. Per acabar en punt mort, no hauria de tenir fills. Em vaig començar a ocupar del meu origen, però no va durar gaire. Semblava que m’agafava a destemps, en un moment de destructivitat, parlar del meu o del nostre origen en un moment en què l’ascendència i el lloc de naixement tornaven a convertir-se en trets distintius, restablien fronteres i els anomenats interessos nacionals emergien del pantà drenat dels estats petits. En un moment en què l’exclusió havia esdevingut programàtica i es podia tornar a escollir.

A la majoria dels textos que vaig escriure després d’Oskoruša tracto explícitament d’alguna manera sobre persones i llocs i sobre què significa per a aquestes persones haver nascut en aquest lloc concret. I també sobre què representa no poder o no voler viure-hi. Què reps i què tens assegurat segons la teva ascendència o descendència? I també, què et queda dels teus avantpassats? Vaig escriure sobre tot això, sobre Brandenburg, sobre Bòsnia, la situació geogràfica no era tan important, l’estrès identitari no hi entén, de latituds. Vaig escriure sobre racisme, violència i fugida. Quasi ja no queda cap dels meus personatges. Alguns arriben allà on volien anar des d’un bon començament. Molt pocs són persones sedentàries i felices. Fugen d’alguna cosa que de vegades és més o menys existencial. Estar de camí de vegades és una càrrega i de vegades un regal.

No solen parlar de la seva terra. Quan ho fan, no es refereixen a cap lloc concret. La teva terra, diu el rodamón Mo, és aquell lloc on només et cal fer el mínim.

Jo dic que la terra natal és allò sobre què estic escrivint. L’àvia. Quan la meva àvia Kristina va començar a perdre els seus records, vaig començar a col·leccionar-los. A l’altra àvia, Mejrema, l’anomenava Nena. Què en quedarà de la Nena? La mare em va explicar que li encantava anar al cinema. A la dècada dels setanta i dels vuitanta, havia vist totes les pel·lícules de la Casa de la Cultura, totes. Fins i tot les del tipus Rambo II. Em va portar a veure la meva primera pel·lícula de terror, una de Dràcula, massa aviat per a mi, va ser un desastre, vam haver de sortir de la sala abans que s’acabés. Per sort, al cap dels anys he anat oblidant les imatges. Vaig agafar certa simpatia inquieta per les ratapinyades.

Que la Nena fumava molt ho vaig poder veure amb els meus propis ulls. Passa’m el cendrer, si ets tan amable. Que li agradava seure camacreuada. Que cosia molt per no fumar tant. Que esperava a la finestra quan sabia que tenia visita o que algú tornava d’algun lloc. Els fesols li havien dit l’hora en què aproximadament arribaria. Que es balancejava lleugerament endavant i endarrere quan estava exaltada i, fins i tot, quan estava tranquil·la i cansada.

Què n’ha quedat del seu pare, el meu besavi Suljo?

Feia de raier al Drina. El primer que vaig sentir a dir d’ell és que era un dels millors.

La segona cosa, que no sabia nedar.

Fragments

L’any passat, la meva cosina va tenir el seu segon fill, una nena que es diu Ada. Viuen a França, a Montpeller. El marit de la meva cosina és un metge amb bigoti. Els seus pares són immigrants tunisians, ell és francès. Li regala els meus llibres a la seva mare. «Perquè parlen de ser foraster». Després de tots aquests anys a França, encara és el seu tema. Quan l’Ada compleix un any, a l’abril de 2018, torno a passejar per les muntanyes bosnianes entre les tombes.

La meva família viu repartida per tot el món. La divisió de Iugoslàvia també ens va dividir a nosaltres i ja no ens hem pogut tornar a asseure tots junts. El que vull explicar sobre l’origen també té a veure amb aquesta disparitat, que durant anys ha determinat el lloc on soc, quasi mai enlloc on tinc família. L’origen és l’àvia. I també ho és la nena del carrer que només l’àvia veu. El meu origen és en Gavrilo, que em fa adéu mentre diu que m’emporti un dels seus garrins a Alemanya.

A Hamburg l’origen és el nen que porta el meu cognom. Juga amb un avió. Li pregunto: «On voles?», «A Split, a casa de la iaia». Va amb bicicleta. Li pregunto: «On vas?», «A l’Àfrica, a veure els dinosaures». L’origen és la iaia. La meva mare, la seva àvia.

Després d’Alemanya i d’Amèrica, ara fa uns quants anys que viu en una casa a Croàcia, en un edifici alt des de la terrassa del qual es veu l’Adriàtic.

L’origen són les coincidències agredolces que ens han portat cap a una i altra banda. És la pertinença, a la qual no has aportat res. La família desconeguda a la terra àcida d’Oskoruša, la nena desconeguda allà a Montpeller. L’origen és la guerra. Per a nosaltres va significar que la mare i jo vam fugir a Alemanya a través de Sèrbia, Hongria i Croàcia. Vam arribar a Heidelberg el 24 d’agost de 1992. El pare ens havia portat a la frontera sèrbia i havia tornat a Višegrad per quedar-se amb la seva mare. Va venir al cap de sis mesos i va portar una maleta marró, insomni i una cicatriu a la cuixa. Avui encara no li he preguntat per l’origen de la cicatriu.

Vens dels Balcans, has fugit i no parles la llengua del país; aquestes són les teves qualificacions i referències. La mare, politòloga, va acabar en una bugaderia enorme. Va passar cinc anys i mig entre tovalloles calentes. El pare, economista, va anar a parar a la construcció. Eren feliços a Alemanya? Sí, de vegades. I sí, massa poques vegades.

El 1998 van haver de tornar a marxar del país. Per tal d’evitar que els deportessin a Višegrad, on havien fet una neteja ètnica, van emigrar a Florida. Allà van trobar unes feines que no s’haurien atrevit a somiar quan eren a Alemanya. Jugaven al pòquer amb els seus amics americans i feien barbacoes amb els seus amics bosnians. Van estalviar una mica i una vegada es van trobar un caiman a l’estany del jardí.

Actualment viuen la vida de jubilats nord-americans a Croàcia, on es poden quedar un any sempre que hagin passat els tres mesos anteriors en un país que no pertanyi a l’espai Schengen. Unes 47 mil persones van emigrar a Croàcia el 2017. Croàcia és un altre país europeu que fa ulls clucs davant dels problemes migratoris.

La nostra primera llar alemanya era en una zona industrial situada entre les ciutats de Wiesloch i Walldorf, just al costat de la carretera nacional. L’única cosa bona era que com que l’estació del tren estava a prop, podies sortir-ne fàcilment. La nostra casa era l’única a la rodona. Estàvem envoltats de xemeneies de les fàbriques, naus industrials i concessionaris. Heidelberger Druckmaschinen. PENNY-Zentrallager. Car-wash-center SB Waschboxen & Sauger. No sé si ja hi eren totes llavors. Ho he llegit a Google Maps.

A l’edifici hi vivien sis altres famílies de refugiats. Tothom estava en una decepció constant. Per les autoritats, els preus, el fet que només s’encenguessin dos fogons, per ells mateixos. Tothom estava a l’espera de bones notícies i d’una vida millor, viure així no podia ser bo. Haver conservat la vida ja estava prou bé.

Els nens podíem veure la televisió tant com volguéssim. Vèiem lluita lliure i porno suau i ens barallàvem damunt de matalassos vells al pati. Els matalassos no feien bona olor. Portaven els somnis i la pell morta dels seus anteriors propietaris. Bodyslam. Piledriver. Neckbreaker. Per a la majoria, les grans acumulacions d’escombraries eren un gran entreteniment. Amb quina facilitat llençava la gent les seves coses! Em feia molt de fàstic. Però no teníem ni mobles ni diners i, per tant, no teníem elecció. Durant una temporada, vaig dormir al terra com a protesta. Era massa orgullós. El meu lluitador de lluita lliure preferit era (encara ho és avui dia) Undertaker, «l’enterrador».

La mare i jo passàvem hores a la cabina de telèfon de l’estació. Si algú volia trucar, sortíem, la mare es fumava una cigarreta. Intentàvem, sovint sense èxit, localitzar algú —el marit, el pare, el germà, l’àvia. Durant setmanes, no vam obtenir cap resultat, durant setmanes no sabíem si la persona amb qui volíem parlar encara podia parlar.

La mare encara recorda la guia destrossada de la cabina de telèfon, la ferum de suor, el grafit del vidre, un cor negre. No vam poder desxifrar quines eren les dues lletres de dins del cor.

El trasllat a Heidelberg ens va alleujar molt la situació. Vivíem en un bungalou amb la família de la meva tia Lula, la germana de la meva mare. Quan va esclatar la guerra, la meva tia i el seu marit estaven treballant a Alemanya. Quan ens van retenir a l’aeroport de Munic i ens volien enviar per on havíem vingut, tots dos van certificar mitjançant una carta que es farien càrrec de nosaltres econòmicament si era necessari. Només llavors ens van permetre l’entrada. Moltes altres persones no tenien cap certificació.

Vam passar quatre anys sota un mateix sostre.

Després de la guerra, la família de la meva tia va poder tornar a Zavidovići. La ciutat era a la part bosniana de la Federació acabada de crear i casa seva encara era seva i quasi no havia patit cap dany. Van pintar les parets i van refer el jardí. Van criar gallines (la tia) i coloms (l’oncle). A la nostra casa de Višegrad hi vivien persones que no coneixíem. L’àvia va lluitar durant molt de temps perquè ens paguessin un lloguer.

No sé a què es dedica la meva tia avui dia, crec que a res. No m’agrada preguntar-ho. Ja sé què és allò que la fa feliç. Amb seixanta anys, la meva tia balla danses folklòriques i a l’estiu passa uns quants dies a l’Adriàtic. A més, les gallines també la fan força feliç. N’explica coses, les fotografia i puja les imatges a Instagram. Al seu perfil sobretot hi pots veure que a la secció local del partit socialdemòcrata, pel qual gairebé va entrar a l’ajuntament, li agrada fer excursions a la natura (els camarades s’asseuen en un bosc, sobre un pedregar estrany i miren seriosos la càmera). La meva tia fa un pa de pita molt bo i té un riure parrupant com de colom que em fa estar content. La meva tia no es va portar mai malament amb mi. Els seus fills, els meus cosins, tenen uns trenta anys. El més gran és representant d’esportistes a Alemanya i té les espatlles molt amples i un fill menut i veloç. Ja sabia que l’Hamburg baixaria a segona molt abans que ho fes. També sap que tornarà a pujar a primera. El seu lluitador preferit de lluita lliure a Wiesloch era Randy Savage Macho Man.

El més jove va estudiar Filologia Alemanya, per acabar treballant a Bòsnia en un centre d’atenció telefònica alemany. Entre una cosa i l’altra, ha obert el seu propi centre. Actualment està desenvolupant una aplicació de fitness amb la qual uns esportistes d’elit mostren els seus mètodes d’entrenament. Si l’aplicació s’arriba a distribuir algun dia, la recomanaré a tothom que vulgui fer flexions amb en Mario Götze, perquè posaria la mà al foc pel meu cosí. Com a mi, el lluitador que més li agradava era l’Undertaker.

Al meu oncle, el germà de la meva mare, l’agost de 1992 uns guerrillers serbis el van arrossegar fins a un lavabo, on van voler obligar-lo a despullar-se per veure si estava circumcidat. Va fer mans i mànigues per tal de guanyar temps. El meu oncle era bo, el seu aplaudiment va ser el minut de temps que va poder guanyar en el qual algú va arribar, el va reconèixer i va dir als homes aquells: es pot saber què feu, però si és només l’actor. El van deixar marxar. A partir de llavors, s’havia de presentar cada dia a la comissaria de policia. La gent que s’havia de presentar cada dia a la comissaria acabava desapareixent el quart o cinquè cop. A Višegrad deien: «La foscor se l’ha empassat». El meu oncle i la seva família van escapar de la foscor. Van vagar durant molts mesos i van trobar una nova llar a Salzburg.

L’oncle va pensar què feia un actor de trenta-quatre anys en un país estranger i sense conèixer-ne la llengua. Els teatres no hi estaven interessats, les agències no tenien cap esperança per a ell. Per això va passar-se un any repartint diaris fins que se li va ocórrer un paper per al quan no necessitava l’idioma. Els iugoslaus no contracten pallassos, però als jardins d’infància i a les immobiliàries austríaques els encanten. Va trobar un company i a partir de llavors se’l podia veure portant un nas vermell a les festes d’aniversari i conduint un monocicle a les festes d’empresa. Finalment fins i tot ha acabat fent una petita gira pels Estats Units amb un espectacle que consistia en l’intent, d’una hora de durada, d’enfilar-se sobre un mur minúscul.

Després de discutir amb el company, va penjar les sabates enormes, va muntar una taula de pòquer i es va posar a jugar al pòquer amb les seves dues filles a l’habitació d’aquestes. Primer jugaven amb els veïns, més endavant amb persones que venien de qualsevol indret de la ciutat.

Els caps de setmana l’oncle pescava al Salzach, ara fa poc que torna a pescar al Drina. S’ha construït una caseta a prop de Višegrad. Per fer la seva vida de jubilat. Mig any a França, amb les filles i els nets, mig any al Drina, esperant que els silurs mosseguin l’ham, així és com ho explica.

Les seves filles, les meves cosines, també viuen a França. Abans, a Višegrad, jugàvem sovint. Jugàvem a botiguers. Jo m’encarregava dels diners. Jugàvem amb les nines, jo els donava cops. Totes dues ploraven una mica, llavors jugàvem a una altra cosa.

Hi ha una fotografia de les meves cosines i jo, feta dos anys abans que esclatés la guerra. Estem asseguts en una escala. Tinc el braç al voltant de la més jove, la més gran recolza el cap damunt la meva espatlla. Portem xandalls. Amb els ulls mig clucs pel sol, somriem per a la càmera. No he estat mai més a prop de la sensació de tenir germans com llavors.

A l’actualitat, quan ens visitem els uns als altres, fem alguna cosa que requereix atenció. Parlem d’allò que experimentem en el present. Parlar de tot el que ha passat requereix calma i atenció i per damunt de tot el coratge de preguntar. De Višegrad no n’hem tornat a parlar des de Višegrad.

Quan érem nens, amb el present en teníem prou. El sol. Descansar abans de posar-nos a jugar de nou. Ara som nosaltres qui tenim nens, per tant en parlem. Sobre a quins jocs juguen. Sobre quines rebequeries fan. Sobre com servim la salsa (directament damunt la pasta, si tenim sort, o en un bol a part). Diem que estaria bé que els nostres fills es veiessin més sovint. Tots tres tenim encara una còpia de la fotografia dels tres a l’escala il·luminada pel sol.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.