Зиґмунд Фройд
Психологія сексуальності
(До теорії статевого потягу)

I. Сексуальні відхилення

Факт статевої потреби у людини і тварини біологи називають «статевим потягом». При цьому допускається аналогія з потягом до прийому їжі, зі станом голоду. Відповідного до слова «голод» поняття сексуального бажання в мові немає; наука послуговується словом «лібідо».

Загальноприйнята концепція містить цілком визначені уявлення про природу та властивості сексуального потягу. Передбачається, що в дитинстві його немає, що він з’являється приблизно до часу і у зв’язку з процесом статевого дозрівання, в пубертатний період, та виражається в прояві непереборної привабливості однієї статі до іншої, і її мета полягає у статевому з’єднанні або принаймні у таких діях, які ведуть до нього.

Однак у нас є підстави вбачати у таких припущеннях спотворене відображення дійсності; якщо придивитися до них уважніше, то вони виявляються сповненими помилок, неточностей та поверхневих висновків.

Введемо два терміни: особу, яка викликає сексуальний потяг, назвемо сексуальним об’єктом, а дію, на яку цей потяг штовхає, сексуальною метою; у такому випадку точний науковий досвід демонструє, що існує безліч відхилень, які стосуються як сексуального об’єкта, так і сексуальної мети, і що їх відповідність сексуальній нормі вимагає детального дослідження.

1. Відступ щодо відношення до сексуального об’єкта

Загальноприйнята теорія статевого потягу більш за все відповідає поетичній казці про розділення людини на дві половини – чоловіка і жінку, – які прагнуть знову поєднатися в коханні, тому досить несподівано чути, що існують чоловіки, сексуальним об’єктом яких є не жінка, а чоловік; і жінки, для яких таким об’єктом є не чоловік, а жінка. Таких людей називають викривленосексуальними або, краще, інвертованими, а сам факт – інверсією. Чисельність таких осіб є значною, хоча точно встановити її досить важко.

А. ІНВЕРСІЯ

Поведінка інвертованих

Ці особи в різних ситуаціях поводяться по-різному:

а) вони абсолютно інвертовані, тобто їхній сексуальний об’єкт може бути тільки однієї з ними статі, і протилежна стать ніколи не може бути у них предметом статевого бажання, а залишає їх холодними або, навіть більше того, викликає у них статеву відразу. Такі чоловіки, відчуваючи відразу, виявляються неспроможними здійснити нормальний статевий акт або при його здійсненні не отримують ніякого задоволення;

б) вони амфігенно інвертовані (психосексуальні гермафродити), тобто їхній сексуальний об’єкт може належати як до однієї з ними, так і до іншої статі; інверсія, відповідно, позбавлена характеру винятковості;

в) вони випадково інвертовані, тобто за певних зовнішніх умов, серед яких на першому місці знаходяться недоступність нормального статевого об’єкту і наслідування, вони можуть обрати сексуальним об’єктом особу однієї з ними статі і в такому сексуальному акті отримати задоволення.

Інвертовані по-різному виявляють власне відношення до особливостей свого статевого потягу. Одні з них сприймають інверсію як належне, подібно до того, як нормальний сприймає прояв свого лібідо, та енергійно відстоюють її рівноправ’я разом з нормальним. Інші ж обурюються фактом її наявності та відчувають її як хворобливу нав’язливість.[1]

Інші особливості інверсії стосуються часових меж. Інверсія може існувати в індивіда здавна, наскільки вистачає його спогадів, або вона проявляється в нього лише у певний момент до чи після статевої зрілості.[2] Інвертованість може зберігатися все життя, може тимчасово зникнути або виникнути окремими епізодами на шляху нормального розвитку. Вона також може проявитися у пізньому віці після довгого періоду нормальної статевої діяльності. Спостерігалися також періодичні коливання між нормальним та інвертованим сексуальним об’єктом. Особливо цікаві випадки, в яких лібідо змінюється (в значенні інверсії) після того, як було набуто болісний досвід (статевий акт) з нормальним сексуальним об’єктом.

Такі різні варіанти відхилень загалом існують незалежно одне від одного. Відносно крайньої форми можна упевнено стверджувати, що інверсія існувала вже з досить раннього віку і що інвертовані цілком миряться зі своєю особливістю.

Багато авторів відмовилися б об’єднати в одну групу перераховані тут випадки й надали б перевагу тому, щоб підкреслити їх відмінність в межах цієї групи замість властивого їм всім загального; це залежить від їх пріоритетного погляду на інверсію. Однак, якими би не були вірними такі розподіли, все ж варто визнати, що існує безліч перехідних ступенів, отже, потрібна відповідна класифікація.

Погляд на інверсію

Перше визначення інверсії містило припущення про те, що вона – вроджена ознака нервової дегенерації; це цілком відповідало тому факту, що спостерігачі-лікарі вперше стикнулися з інверсією у нервовохворих або у осіб, що справляли враження хворих. Така характеристика інверсії містить дві першопричини, які необхідно розглядати незалежно одна від одної: вродженість та дегенерацію.

Дегенерація

Стосовно дегенерації виникає питання щодо доречності застосування цього слова. Звичним явищем стало відносити до дегенерації усякі хворобливі прояви не травматичного або інфекційного походження. Класифікація дегенератів, розроблена Магнаном, дала можливість в абсолютних проявах нервової діяльності не виключати застосування поняття дегенерації. У зв’язку з цим можна спитати, який взагалі сенс і який новий зміст міститься в оцінці слова «дегенерація». Видається більш доцільним не говорити про дегенерації у таких випадках: 1) коли немає декількох важких відхилень від норми; 2) коли працездатність та життєздатність загалом не сильно постраждали.[3]

Численні факти вказують на те, що інвертовані не є дегенератами у прямому значенні цього слова:

1. Інверсія зустрічається в осіб, у яких не спостерігається ніяких інших серйозних відхилень від норми.

2. Також в осіб, працездатність яких не порушена і які відзначаються високим інтелектуальним розвитком та етичною культурою.[4]

3. Якщо відступити від лікарського досвіду і подивитись ширше, то можна навести наступні факти, які виключають погляд на інверсію як на ознаку дегенерації:

а) варто взяти до уваги, що у давніх народів на вищому щаблі їх культури інверсія була частим явищем, майже інститутом, який виконує важливі функції; б) вона надзвичайно розповсюджена у багатьох диких і примітивних народів, між тим як поняття «дегенерація» застосовується зазвичай до високої цивілізації (І. Блох). Навіть серед цивілізованих народів Європи клімат і раса мають найбільший вплив на розповсюдження інверсії та на відношення до неї.

Вродженість

Цілком зрозуміло, що вродженість приписують тільки першому, крайньому класу інвертованих на підставі запевнень цих осіб, що в жоден період їхнього життя в них не проявлялося ніяких інших нахилів у сексуальному потязі. Вже сам факт існування двох інших класів, особливо третього, складно поєднати з гіпотезою про вроджений характер інверсії. Тому захисники цієї теорії схильні відокремити групу абсолютно інвертованих від усіх інших, відмовившись від узагальнюючого погляду на інверсію. Інверсія, на їх думку, в цілій низці випадків має вроджений характер, а в деяких випадках вона могла б розвиватися в інший спосіб.

На противагу цій концепції існує інша, згідно з якою інверсія має набутий характер. Ця версія ґрунтується на наступному: 1) у більшості (а також в абсолютно) інвертованих можна виявити у ранньому періоді життя вплив емоційного сексуального враження, тривалим наслідком якого стає гомосексуальна схильність; 2) у багатьох інших можна вказати на зовнішні сприятливі та протидіючі впливи життя, які раніше чи пізніше призвели до фіксації інверсії (спілкування виключно з особами однієї статі, спільний військовий похід, утримання у в’язниці, небезпеки гетеросексуального спілкування, целібат (безшлюбність), статева слабкість тощо); 3) інверсія може бути зупинена за допомогою гіпнотичного навіювання, що було б дивним при вродженому її характері.

З цього кута зору можна взагалі піддавати сумнівам вроджений характер інверсії. Можна заперечити, що більш докладні опитування у випадках, які відносяться до вродженої інверсії, ймовірно, також відкрили б якесь переживання у ранньому дитинстві, яке визначило напрям лібідо; це переживання не збереглося лише в свідомій пам’яті особи, але при відповідному впливі можна викликати спогад про нього. На думку цих авторів, інверсію варто було б вважати окремим (одиничним) варіантом статевого потягу, що визначається деякими зовнішніми умовами життя.

Ця впевненість, очевидно, втрачає силу при запереченні того, що чимало людей, без сумніву, відчувають подібні ж сексуальні впливи (в ранній юності: спокушання, взаємний онанізм), не ставши внаслідок цього інвертованими або не ставши ними назавжди. Отже, виникає припущення, що альтернатива: вроджений або набутий характер – або недосконала, або не враховує умови набуття інверсії.

Пояснення інверсії

Ні положення, що інверсія вроджена, ні протилежне йому – що вона набувається, не пояснюють її сутності. По-перше, необхідно з’ясувати, що саме в ній врождене, якщо не брати до уваги загального пояснення появи людини на світ із вродженим статевим потягом до певного сексуального об’єкта. В іншому разі виникає запитання, чи достатньо різноманітних побічних впливів для пояснення виникнення інверсії без того, що в самому індивіді дещо не піддалося цим впливам. Заперечення останнього моменту, згідно із викладеним раніше, є недопустимим.

Введення бісексуальності

Для пояснення можливостей сексуальної інверсії з часів Франка Лідстона, К’єрнана й Шевальє наводять висловлювання, які містять нові суперечності із загальноприйнятою думкою. Відповідно до цієї думки, людина може бути або чоловіком, або жінкою. Проте в науці відомі випадки, в яких статеві ознаки видаються стертими, і через це важко визначити стать спочатку в області анатомії. Геніталії цих осіб поєднують в собі чоловічі й жіночі риси (гермафродитизм). У рідкісних випадках обидва статеві апарати розвинені (істинний гермафродитизм); здебільшого має місце подвійна потворність.

Насправді значення цих ненормальностей полягає в тому, що вони несподіваним чином полегшують розуміння норми. До певної міри анатомічний гермафродитизм насправді є нормою: у кожного нормально влаштованого чоловічого і жіночого індивіда наявні зачатки апарату іншої статі, які збереглися як рудиментарні органи без функції або як такі, що перетворилися та взяли на себе інші функції.

Гіпотеза, яка випливає з цих давно відомих анатомічних фактів, полягає в допущенні початкової бісексуальної схильності, яка перетворюється протягом розвитку в моносексуальність з незначними залишками іншої статі.

Досить природним було перенести цю думку в психічну царину і розуміти інверсію в різних її видах як вираз психічного гермафродитизму. Щоб вирішити питання, бракувало тільки постійного збігу інверсії з душевними і соматичними ознакми гермафродитизму.

Однак це очікування не справдилося. Залежність між передбачуваним психічним і легко доказовим анатомічним гермафродитизмом не є такою тісною. Часто в інвертованих спостерігається і зниження статевого потягу, і незначна анатомічна потворність органів. Це трапляється часто, але ні в якому разі не завжди або хоча б у більшості випадків. Таким чином, доводиться визнавати, що інверсія і соматичний гермафродитизм загалом не залежать один від одного.

Велике значення також надавалося так званим вторинним і третинним ознакам і підкреслювалось, що вони зустрічаються в інвертованих (Г. Елліс). І в цьому є значна частка правди, але не можна забувати, що вторинні й третинні статеві ознаки загалом зустрічаються досить часто в іншої статі та утворюють, таким чином, натяки на двостатевість, хоча сексуальний об’єкт не проявляє при цьому змін в плані інверсії.

Психічний гермафродитизм набув би тілесних форм, якби паралельно до інверсії сексуального об’єкта відбувалися принаймні зміни інших душевних властивостей, потягів та рис характеру в значенні типових для іншої статі. Однак детальну інверсію характеру можна зустріти з деякою регулярністю тільки в інвертованих жінок. У чоловіків з інверсією поєднується повна душевна мужність. Якщо наполягати на існуванні душевного гермафродитизму, то необхідно додати, що в його проявах в різних сферах помічається лише незначна протилежна обумовленість.

Те ж стосується і соматичної двостатевості: за Хальбаном, часткова потворність органів та вторинні статеві ознаки зустрічаються майже незалежно одне від одного.

Вчення про бісексуальність у примітивній формі сформульовано одним із захисників інвертованих чоловіків таким чином: жіночий мозок в чоловічому тілі. Однак нам невідомо риси «жіночого мозку». Заміна психологічної проблеми анатомічною рівною мірою нерозумна й невиправдана.

Крафт-Ебінг вважає, що бісексуальна схильність нагороджує індивіда як чоловічими і жіночими мозковими центрами, так і соматичними статевими органами. Ці центри розвиваються тільки в період настання статевої зрілості, більшою мірою під впливом незалежних від них за своєю будовою статевих залоз. Але до чоловічих і жіночих «центрів» можна застосувати те саме, що й до чоловічого і жіночого мозку, та, зокрема, навіть невідомо, чи варто нам припускати існування обмежених частин мозку («центрів») для статевих функцій, як, наприклад, для мовлення.

Дві версії все ж залишаються актуальними після всіх цих роздумів: перша – для пояснення інверсії необхідно брати до уваги бісексуальну схильність, але нам лише невідомо, у чому, окрім її анатомічної форми, полягає цей нахил, і друга – йдеться тут про порушення, які стосуються розвитку статевого потягу.[5]

Сексуальний об’єкт інвертованих

Теорія психічного гермафродитизму передбачає, що сексуальний об’єкт інвертованих є протилежним до об’єкта нормального. Інвертований чоловік не може встояти перед чарівністю чоловічих тілесних і душевних принад, він відчуває себе жінкою і шукає чоловіка.

І хоча це вірно стосовно цілої низки інвертованих, однак далеко не загальна ознака інверсії. Не підлягає ніяким сумнівам, що більша частина інвертованих чоловіків зберігає психічний характер мужності, має відносно небагато вторинних ознак іншої статі і в своєму сексуальному об’єкті шукає, по суті, жіночі психічні риси. Якби було інакше, то залишилось би незрозумілим, для чого існує чоловіча проституція, яка пропонує себе інвертованим, – тепер, як і в давнину, – копіює у всіх зовнішніх формах одяг і манери жіноцтва; адже таке наслідування мало б ображати ідеал інвертованих. Для греків, у яких серед інвертованих зустрічаються наймужніші чоловіки, було очевидним, що не мужній характер хлопчика, а тілесне наближення його до жіночого типу, так само як і його жіночі душевні властивості – скромність, стриманість, потреба в сторонній допомозі й порадах – розпалювали в чоловіка кохання. Як тільки хлопчик дорослішав, він переставав бути сексуальним об’єктом для чоловіка і сам починав цікавитися хлопчиками. Відповідно, сексуальним об’єктом в цьому, як і в багатьох інших випадках, виявляється не належність до однієї статі, а поєднання різних статевих ознак, компроміс між душевним прагненням до чоловіка і жінки при збереженні умови мужності тіла (геніталій), так би мовити, відображення власної бісексуальної природи.[6]

Більш визначеними є відносини у жінок, де активно інвертовані особливо часто мають соматичні й душевні ознаки чоловіка і вимагають жіночності від своїх сексуальних об’єктів, хоч і тут, при ближчому знайомстві, може виявитися більша розмаїтість стосунків.

Сексуальна мета інвертованих

Важливий факт, про який не можна забувати, полягає в тому, що сексуальні прагнення (цілі) при інверсіях ні в якому разі не можна називати однорідними. У чоловіків статеве спілкування per anum[7] далеко не завжди співпадає з інверсією; мастурбація також часто являє собою єдину мету, і обмеження сексуальної мети – аж до самих тільки виявів почуттів – зустрічаються тут навіть частіше, ніж в гетеросексуальному коханні. І в жінок сексуальні цілі інвертованих різнорідні; особлива перевага, як видно, надається дотикам слизової оболонки рота.

Висновки

Хоч ми поки не можемо дати задовільного пояснення утворенню інверсії, однак, аналізуючи наявний матеріал, помічаємо, що в результаті дослідження доходимо до думки, яка може стати для нас більш значущою, ніж вирішення поставленого вище завдання. Зазначимо, що ми уявляли собі зв’язок сексуального потягу із сексуальним об’єктом занадто тісним. Досвід із випадками, які вважаються ненормальними, доводить, що між сексуальним потягом і сексуальним об’єктом існує спайка, яку можливо, і це становить небезпеку, не помітити через одноманітність нормальних форм, в яких потяг неначе приносить із собою від народження й об’єкт. Це заставляє нас послабити в наших судженнях зв’язок між потягом і об’єктом. Виникнення статевого потягу спочатку, імовірно, не залежить від об’єкта і від його принад.

Б. ТВАРИНИ І НЕЗРІЛІ У СТАТЕВОМУ ВІДНОШЕННІ ОСОБИ ЯК СЕКСУАЛЬНІ ОБ’ЄКТИ

У той час як особи, сексуальний об’єкт яких не належить до відповідної норми (протилежної) статі, тобто інвертовані, сприймаються спостерігачем як група індивідів, що знаходиться в інших відносинах, можливо, навіть в повноцінних. Випадки, коли сексуальними об’єктами обираються незрілі в статевому плані особи (діти), видаються одиничними відхиленнями. Тільки зрідка сексуальними об’єктами стають виключно діти; частіше вони виконують цю роль, коли індивід став лінивим та імпотентом і не може певної миті під час імпульсивного (невідкладного) потягу оволодіти бажаним об’єктом. Усе ж той факт, що статевий потяг допускає стільки відхилень і таке приниження свого об’єкта, проливає світло на його природу; голод, набагато сильніше прив’язаний до свого об’єкта, допустив би таке лише у виняткових обставинах. Така ж заувага стосується і статевого акту з тваринами, який зовсім нерідко відбувається серед сільського населення, причому сексуальна привабливість долає межі виду.

З естетичних міркувань з’являється бажання приписати це душевнохворим, як і інші важкі випадки збоченого статевого потягу, але це неправильно. Досвід демонструє, що в останніх не спостерігається якихось особливих сексуальних відхилень у порівнянні зі здоровими людьми. Так, сексуальні зловживання дітьми з моторошною частотою зустрічаються серед вчителів і няньок просто тому, що для них створено для цього найбільш сприятливі умови. У душевнохворих зустрічаються відповідні відхилення тільки в посиленій формі, або, що має особливе значення, воно стало домінуючим і зайняло місце нормального сексуального задоволення.

Це співвіднесення сексуальних змін, вдало виставлене за шкалою «здоров’я – душевна хвороба», змушує замислитись. Мені здається, подібний факт вказує на те, що прагнення статевого життя відноситься до таких, які в межах норми гірше за все коряться вищим проявам духовної діяльності. Хто у будь-якому відношенні є психічно нестабільним в соціальному і психічному сенсі, той, що випливає з мого досвіду, завжди є таким самим в своєму сексуальному житті. Однак є багато ненормальних в сексуальному житті, але які за усіма іншими критеріями відповідають звичайній людині, що не відстає в інтелектуальному розвитку, проте їх слабким місцем є сексуальність. Як на загальному результаті роздумів, зупинимося на тому, що під впливом численних умов у величезної кількості індивідів рід і цінність сексуального об’єкта відступають на другий план. Істотним і постійним в статевому потягу є щось інше.[8]

2. Відступ від сексуальної мети

Нормальною сексуальною метою вважається з’єднання геніталій в акті, що називається коїтус, який веде до позбавлення сексуальної напруги і до тимчасового згасання сексуального бажання (задоволення, аналогічне насиченню при голоді). І все ж уже за нормального сексуального процесу можна помітити елементи, розвиток яких приводить до відхилень, які були описані як перверсії. Попередньою сексуальною метою вважаються відомі проміжні процеси (що лежать на шляху до злягання), пов’язані зі ставленням до сексуального об’єкта – обмацування та розглядання його. Ці дії, з одного боку, самі собою дають насолоду, з іншого – підвищують збудження, яке має тривати до досягнення сексуальної мети. Один певний дотик з їх числа, взаємний дотик слизових оболонок губ, що перетворився на поцілунок у багатьох народів (у тому числі і високоцивілізованих), отримав велику сексуальну цінність, хоча задіяні при цьому частини тіла не відносяться до статевого апарату, а являють собою вхід до травного каналу. Усе це – моменти, які дозволяють встановити зв’язок між перверсією та нормальним сексуальним життям і які можна використовувати для класифікації перверсій. Перверсії являють собою або: а) вихід за анатомічні межі частин тіла, призначених для статевого возз’єднання, або б) зупинку на проміжних відносинах до сексуального об’єкта, які, як правило, швидко закінчуються на шляху до остаточної мети.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примітки

1

Такий супротив нав’язливості інверсії може складати умову, що сприяє терапевтичному впливу за допомогою навіювання або психоаналізу.

Повернутися

2

Багатьма авторами цілком правильно вказувалося, що автобіографічні дані інвертованих про час настання їх схильності до інверсії не заслуговують на довіру, так як вони можуть витіснити зі своєї пам’яті доказ їх гетеросексуального відчуття; психоаналіз підтвердив цю підозру щодо доступних йому випадків інверсії, змінивши їх анамнез усуненням дитячої амнезії.

Повернутися

3

З якою обережністю необхідно ставити діагноз дегенерації і яке незначне практичне значення він має, можна бачити з міркувань Мебіуса (Moebius) (Über Entartung // Grenzfragen des Nerv und Seelenlebens. 1900. № 3): «Якщо оглянути велике поле виродження, на яке тут пролито деяке світло, то без подальшого видно, що діагноз – дегенерація – має взагалі дуже мало значення».

Повернутися

4

Захисникам «уранізма» потрібно віддати належне в тому, що деякі з найвидатніших відомих нам людей були інвертованими, може бути, навіть абсолютно інвертованими.

Повернутися

5

Першим, хто вказав на бісексуальність для пояснення інверсії, був (згідно з літературним звітом в 6-му томі «Jahrbuch für sexuelle Zwischenstufe») E. Глей (Е. Gley), який опублікував вже в січні 1884 р. статтю «Les aberrations de l’instinct sexuel» в «Revue philosophique». Чудово, втім, що більшість авторів, які пояснюють інверсію бісексуальністю, надають значення цього моменту не тільки по відношенню до інвертованих, але і всіх нормальних, і, отже, розуміють інверсію як результат порушеного розвитку. Є безліч спостережень, з яких щонайменше випливає можливе існування другого центру (нерозвиненої статі). Висловлюється положення про те, що в кожній людині є чоловічі і жіночі елементи, тільки, відповідно до приналежності до тої чи іншої статі, одні незрівнянно більш розвинені, ніж інші, оскільки справа стосується гетеросексуальних осіб.

Повернутися

6

Хоча психоаналіз досі не дав пояснення походження інверсії, він усе ж таки відкрив психічний механізм її походження та значно збагатив питання, які доводиться брати до уваги. В усіх досліджених випадках ми встановили, що інвертовані в більш пізньому віці пройшли в дитинстві через фазу дуже інтенсивної, але короткочасної фіксації на жінці (здебільшого на матері), по подоланні якої вони ототожнюють себе з матір’ю і обирають себе самих в сексуальні об’єкти; тобто, виходячи з нарцисизму, шукають чоловіків в юнацькому віці, схожих на них самих, яких хочуть любити так, як любила їх мати. Далі ми часто відзначали, що ті, які здаються інвертованими, жодним чином не були нечутливими до принад жінки, а постійно переносили на чоловічі об’єкти викликане жінками збудження. Таким чином, вони все життя відтворюють механізм, завдяки якому з’явилася їх інверсія. Їх нав’язливе прагнення до чоловіка виявилося обумовленою неспокоєм втечею від жінки.

Психоаналітичне дослідження щонайрішучіше опирається спробам відокремити гомосексуалістів від інших людей як особливу групу. Вивчаючи й інші сексуальні порушення, а не тільки ті, що відкрито проявляють себе, ми дізналися, що всі люди здатні на вибір об’єкта однакової з собою статі і проробляють цей вибір в своєму несвідомому. Крім того, прив’язаність лібідозних почуттів до осіб своєї статі відіграють, як фактори нормального душевного життя, не меншу, а як рушійні сили захворювання – більшу роль, ніж пов’язані з протилежною статтю. Психоаналізу, навпаки, здається первинною незалежність вибору об’єкта від його статі, однаково вільна можливість розпоряджатися як чоловічими, так і жіночими об’єктами, як це спостерігається в дитячому віці, в первісних умовах і в епохи стародавньої історії; і з цього первинного стану шляхом обмеження в ту чи іншу сторону розвивається нормальний або інвертований тип. За змістом психоаналізу винятковий сексуальний інтерес чоловіка до жінки є проблемою, яка потребує пояснення, а не чимось, що саме собою зрозуміло і що в основі має хімічне тяжіння. Вирішальний момент в остаточному статевому виборі приходить тільки після настання статевої зрілості і є результатом цілої низки чинників, які ще не піддаються обліку, частково конституційних, частково випадкових за своєю природою. Безсумнівно, деякі з цих факторів можуть виявитися настільки сильними, що мають відповідний вирішальний вплив на ці результати. Але загалом чисельність визначальних моментів знаходить своє відображення в різноманітті вихідних картин явної сексуальної поведінки людей. Підтверджується, що у людей інвертованого типу загалом переважають архаїчні конституції і примітивні психічні механізми. Найсуттєвішими їх ознаками видаються вплив нарцисичному вибору об’єкта і збереження еротичного значення анальної зони. Але немає ніякої користі в тому, щоб на підставі таких конституційних властивостей відокремлювати крайні типи інвертованих від інших. Те, що знаходиться у таких типів як, мабуть, цілком достатнє обґрунтування їх ненормальності, можна також знайти, тільки менш вираженим, в конституції перехідних типів і у явно нормальних. Різниця результатів за своєю сутністю природою може бути якісного характеру: аналіз показує, що відмінність в умовах тільки кількісна. Серед факторів, що випадково впливають на вибір об’єкта, ми знайшли вимушену відмову (сексуальне залякування в дитинстві) і звернули увагу, що наявність обох батьків відіграє велику роль. Відсутність сильного батька в дитинстві нерідко сприяє інверсії. Необхідно, нарешті, наполягати на вимозі, щоб проводилося суворе розмежування інверсії сексуального об’єкта і змішання статевих ознак у суб’єкта. Відома частка незалежності абсолютно очевидна і в цьому відношенні.

Ціла низка серйозних точок зору на питання про інверсії висунув Ш. Ференці (J. Ferenczi) в статті «До нозології чоловічої гомосексуальності» (гомоеротика) (Zeitschrift für ärztlich Psychoanalyse. II. 1914). Ференці цілком справедливо засуджує той факт, що під назвою «гомосексуальність», яке він хоче замінити більш вдалим словом «гомоеротика», змішують багато дуже різних, нерівноцінних в органічному і психічному сенсі станів на тій підставі, що у них всіх є загальний симптом інверсії. Він вимагає суворого розрізнення, принаймні двох типів: суб’єкт-гомоеротика, відчуває і веде себе, як жінка, і об’єкт-гомоеротика, абсолютно мужній, який замінив жіночий об’єкт об’єктом однієї з собою статі. Першого він вважає справжнім «проміжним сексуальним» типом в сенсі М. Хиршфельда (М. Hirschfeld), другого він – менш вдало – називає невротиком, що страждає нав’язливістю. Боротьба зі схильністю до інверсії, так само як і можливість психічного впливу, є тільки у об’єкт-гомоеротика. І за визнанням цих двох типів необхідно додати, що у багатьох осіб змішується певна частка суб’єкт-гомоеротики з певною часткою об’єкт-гомоеротики.

В останні роки роботи біологів, в першу чергу – Е. Штейнаха (Е. Steinach), пролили світло на органічні умови гомоеротики, як і статевих ознак загалом.

За допомогою експериментального досвіду кастрації з подальшою пересадкою статевих залоз іншої статі вдалося у різних ссавців перетворити самців в самок і навпаки. Перетворення більш-менш повно торкнулося соматичних статевих ознак і психосексуальної поведінки (тобто суб’єкт і об’єкт-еротики). Носієм цієї зумовлюючої пів сили вважається не та частина статевої залози, яка становить статеві клітини, а так звана інтерстиціальна тканина цього органу (пубертатна залоза, або «залоза змужніння»).

В одному випадку вдалася зміна статі у чоловіка, який втратив яєчка внаслідок захворювання на туберкульоз. В статевому житті він поводився по-жіночому, як пасивний гомосексуаліст, і у нього спостерігалося і у нього спостерігалися дуже ясно виражені жіночі статеві ознаки вторинного характеру (особливості волосяного покриву на голові та обличчі, відкладення жиру в грудях і на стегнах). Після пересадки кріпторхічного людського яєчка цей чоловік став поводитися по-чоловічому і направляти своє лібідо нормальним чином на жінку. Одночасно зникли соматичні жіночі ознаки (А. Ліпшуц (A. Lipchutz). Die Pubertatsdruse mid ihre Wirkung. Bern, 1919).

Було б безпідставно стверджувати, що завдяки цим дивовижним дослідам вчення про інверсії набуває нової підстави, і передчасно чекати від них відразу ж нового шляху до спільного «лікуванню» гомосексуальності. В. фліс (W. Fliess) справедливо наголосив, що ці експериментальні досліди не знецінюють вчення про загальний бісексуальний природжений нахил вищих тварин. Здається ймовірним скоріше, що подальші подібні дослідження дадуть пряме підтвердження передбачуваної бісексуальності.

Повернутися

7

Через анальний отвір (лат.).

Повернутися

8

Найглибша відмінність між любовним життям в стародавньому світі і нашій полягає, мабуть, в тому, що античний світ наголошував на самому потязі, а ми переносимо його на об’єкт потягу. Стародавні поважали потяг і готові були облогородити ним і малоцінний об’єкт, тим часом як ми низько оцінюємо прояв потягу самого по собі і виправдовуємо його достоїнствами об’єкта.

Повернутися