Sempre hem viscut al castell

we have always lived in the

SHIRLEY JACKSON

SEMPRE HEM VISCUT
AL CASTELL

Traducció de Martí Sales

Títol original: We Have Always Lived in the Castle Copyright © Shirley Jackson, 1962 Copyright renewed © Laurence Hyman, Barry Hyman, Sarah Webster and Joanne Schnurer, 1987

Primera edició: novembre del 2016

© per la traducció: Martí Sales, 2016

Aquesta traducció ha obtingut el certificat de qualitat MBK.

© d’aquesta edició: L’Altra Editorial

Gran Via de les Corts Catalanes, 628, àtic 2a

08007 Barcelona

www.laltraeditorial.cat

Maquetació: EdicTal

Producció de l’ebook: booqlab

ISBN: 978-84-122064-6-3

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra requereix l’autorització prèvia i per escrit de L’Altra.

Tots els drets reservats.

1

Em dic Mary Katherine Blackwood. Tinc divuit anys i visc amb la meva germana Constance. Sovint he pensat que hauria pogut néixer home llop perquè tinc els dits del mig de les mans igual de llargs però m’he hagut de conformar amb el que em va tocar. No m’agrada rentar-me, ni els gossos ni el soroll. M’agrada la meva germana Constance, en Richard Plantagenet i l’amanita fal·loide, el bolet mortal. La resta de familiars meus són morts.

L’última vegada que vaig donar un cop d’ull als llibres de la biblioteca que tenim a la lleixa de la cuina feia cinc mesos que els havíem d’haver tornat i em vaig preguntar si n’hauria triat d’altres si hagués sabut que serien els últims llibres, els que es quedarien per sempre a la lleixa de la cuina. Gairebé mai no movíem res; els Blackwood mai havíem estat una família inquieta ni esvalotada. Ens agradaven els petits objectes corrents i fugaços com els llibres, les flors i les culleres, però els nostres fonaments eren sòlids i les nostres pertinences també. Sempre tornàvem les coses a on els pertocava. Trèiem la pols i fregàvem sota les taules, cadires, llits, quadres, catifes i làmpares, però les deixàvem on eren; el raspall de carei del tocador de la mare mai estava un mil·límetre fora de lloc. Els Blackwood sempre havíem viscut a casa nostra i ho teníem tot endreçat; tan bon punt una nova dona Blackwood s’instal·lava se li trobava un lloc per a les seves pertinences i així la casa estava construïda per capes de propietats dels Blackwood que li donaven pes i feien que aguantés ben dreta contra el món.

Era un divendres de finals d’abril que vaig dur els llibres de la biblioteca a casa. Els divendres i els dimarts eren dies terribles perquè havia d’anar al poble. Algú havia d’anar a la biblioteca i a la botiga de queviures; la Constance no passava mai del seu jardí i l’oncle Julian no podia. Així que no era l’orgull el que em feia anar al poble dues vegades la setmana, ni la tossuderia, sinó la pura necessitat de llibres i menjar. Potser va ser orgull el que em va dur a fer un cafè a ca la Stella abans de tornar a casa; em deia a mi mateixa que era orgull i que no evitaria anar a ca la Stella per més ganes que tingués d’arribar a casa, perquè també sabia que si la Stella em veia passar i no entrava pensaria que tenia por, i això sí que no ho podia suportar.

–Bon dia, Mary Katherine –sempre deia la Stella, inclinant-se per netejar la barra amb un drap humit–. ¿Com estàs?

–Molt bé, gràcies.

–I la Constance Blackwood, ¿està bé?

–Molt bé, gràcies.

–I ell, ¿com està?

–Es podria dir que bé. Un cafè, si us plau.

Si entrava algú i seia a la barra, jo deixava el meu cafè sense que se’m notés la pressa i me n’anava, fent-li adéu amb el cap a la Stella.

–Que vagi bé –sempre em deia automàticament quan sortia.

Triava amb cura els llibres de la biblioteca. A casa nostra hi havia llibres, és clar; al despatx del pare cobrien dues parets, però a mi m’agradaven les rondalles fantàstiques i els llibres d’història, i a la Constance els de cuina. Malgrat que l’oncle Julian mai no agafava cap llibre, li agradava veure la Constance llegint als vespres mentre ell treballava en els seus papers, i de vegades se la mirava amb aprovació.

–¿Què llegeixes, maca? Quina estampa més bonica, una dona amb un llibre.

–Llegeixo L’art de la cuina, oncle Julian.

–Magnífic.

Mai no estàvem gaire estona en silenci, amb l’oncle Julian a l’habitació, però no recordo que ni la Constance ni jo obríssim mai cap dels llibres de la biblioteca que encara són a la lleixa de la cuina. Feia un matí d’abril preciós quan vaig sortir de la biblioteca; el sol brillava i arreu les falses promeses de glòria de la primavera desentonaven amb la brutícia del poble. Recordo que vaig quedar-me un moment a les escales de la biblioteca amb els llibres a les mans, mirant les branques tocades de verd suau contra el cel i hauria volgut, com sempre, poder tornar a casa travessant el cel en comptes del poble. De les escales de la biblioteca podia creuar el carrer directament i caminar per l’altra vorera fins als queviures, però això volia dir que havia de passar per davant de l’adrogueria i els homes que hi seien a la porta. En aquest poble, els homes es conservaven joves i eren els tafaners, mentre que les dones envellien amb un cansament gris i maligne i esperaven en silenci que els homes s’aixequessin i tornessin a casa. També podia sortir de la biblioteca i anar per aquesta banda del carrer fins a l’altura dels queviures i llavors creuar; era preferible, encara que hagués de passar per correus i la casa Rochester, amb piles de llauna rovellada, cotxes desmanegats, bidons de gasolina buits, matalassos vells, trossos de canonades i banyeres que la família Harler s’enduia a casa i que jo estava convençuda que adoraven.

La casa Rochester era la més bonica del poble i abans havia tingut una biblioteca de noguera, una sala de ball al segon pis i un gavadal de roses a la veranda; la nostra mare hi havia nascut i per justícia hauria hagut de pertànyer a la Constance. Vaig decidir, com sempre feia, que era més segur anar per correus i la casa Rochester, encara que em disgustava veure la casa on la nostra mare havia nascut. En aquella banda del carrer normalment no hi havia ningú, els dematins, perquè era ombrívola, i després d’anar als queviures hauria de passar igualment per l’adrogueria, i passar-hi d’anada i de tornada era massa per a mi.

Als afores del poble, a Hill Road, River Road i Old Mountain, famílies com els Clarke i els Carrington havien construït unes cases noves precioses. Havien de creuar el poble per arribar a Hill Road i River Road perquè el carrer major del poble també era la carretera principal de l’estat, però els fills dels Clarke i dels Carrington anaven a escoles privades i el menjar de les cuines de Hill Road venia d’altres pobles i de la ciutat; anaven a buscar el correu en cotxe, passaven per River Road fins a Old Mountain, però els de Mountain enviaven les seves cartes als pobles del costat i els de River Road s’anaven a tallar els cabells a la ciutat.

Sempre em deixava parada que la gent del poble, que vivien en cases brutes i diminutes a la carretera o als afores, a Creek Road, somriguessin i saludessin els Clarke i els Carrington quan passaven; si la Helen Clarke anava als queviures de l’Elbert a comprar un pot de salsa de tomàquet o una lliura de cafè que la seva cuinera s’havia oblidat, tothom li deia «Bon dia» i com havia millorat el temps. La casa dels Clarke és més nova però no és millor que la casa dels Blackwood. El nostre pare va dur a casa el primer piano del poble. Els Carrington tenen el molí de paper però els Blackwood tenen totes les terres entre la carretera i el riu. Els Shepherd d’Old Mountain van fer construir l’ajuntament del poble, blanc, punxegut i al davant, gespa verda i un canó. En algun moment es va parlar de fer una reforma urbanística al poble, enderrocar les barraques de Creek Road i refer tot el poble perquè s’assemblés a l’ajuntament, però ningú no va moure un dit; potser van pensar que, si ho feien, els Blackwood començarien a assistir a les reunions del consistori. La gent del poble tramitava les llicències per caçar i pescar a l’ajuntament, i un cop l’any els Clarke, els Carrington i els Shepherd assistien al ple municipal i votaven solemnement perquè els Harler buidessin de deixalles el seu pati del carrer major i per treure els bancs de davant l’adrogueria, i cada any la gent del poble tombava les seves propostes alegrement. Passat l’ajuntament, a mà esquerra, hi ha Blackwood Road, que va a casa nostra. Blackwood Road fa una gran marrada per fora les terres dels Blackwood i al llarg de tot el camí hi ha un reixat que va aixecar el nostre pare. No gaire lluny de l’ajuntament hi ha una gran roca negra que indica l’entrada del camí on hi ha la porta que obro i tanco amb clau rere meu, creuo el bosc i sóc a casa.

La gent del poble sempre ens ha odiat.

Quan anava a comprar feia un joc. Era com un d’aquells jocs infantils amb un taulell ple de caselles on cada jugador es mou a cops de dau; sempre hi havia perills, com «perds un torn», «tira enrere quatre caselles» o «torna al començament» i petites ajudes com «avança tres caselles» o «torna a tirar». La biblioteca era la casella de sortida i la roca negra, la d’arribada. Havia d’anar per una banda del carrer major, creuar i seguir per l’altra banda fins a arribar a la roca negra i llavors guanyava. Vaig començar bé, quan vaig agafar el carrer major no hi havia ningú, potser seria un dels dies afortunats; de vegades passava, però no gaire sovint, els matins de primavera. Si acabava sent un dia afortunat, al final donaria una joia en senyal de gratitud.

Al principi vaig caminar de pressa, vaig respirar fondo per avançar sense mirar al voltant; duia els llibres de la biblioteca i la bossa de comprar i veia com se’m movien els peus un rere l’altre; dos peus calçats amb les sabates marrons i velles de la mare. Vaig notar que algú em mirava des de correus; nosaltres no acceptàvem correspondència i no teníem telèfon, les dues coses se’ns havien fet insuportables feia sis anys, però em veia amb cor de donar un cop d’ull ràpid a l’oficina: era la vella senyoreta Dutton, que mai no mirava directament com la resta, sempre ho feia a través de les persianes o darrere les cortines. Jo mai no mirava la casa Rochester. No suportava pensar que la mare hi hagués nascut. De vegades pensava si els Harler sabien que vivien en una casa que hauria d’haver pertangut a la Constance; sempre hi havia tant soroll de llauna trepitjada al seu pati que no em sentien caminar. Potser els Harler pensaven que aquell brogit incessant foragitava els dimonis, potser els semblava que tenien dots musicals i el trobaven agradable; vés a saber si els Harler vivien a dins com a fora, asseguts en banyeres rònegues i sopant amb plats trencats al damunt de la carcassa d’un vell cotxe Ford, fent picar les llaunes i xerrant a crits. Sempre hi havia un reguerot de brutícia a la vorera on vivien els Harler.

Després tocava creuar el carrer (perds un torn), per arribar als queviures, que eren just a l’altra banda. Sempre dubtava, vulnerable i exposada, abans de creuar el carrer ple de cotxes. Hi passava tot el trànsit del carrer major, hi havia cotxes i camions que travessaven el poble perquè seguien la carretera estatal, així que els conductors gairebé no em miraven; reconeixia els cotxes del poble a l’instant perquè em miraven malament i sempre em preguntava que passaria si baixés de la vorera: ¿farien un cop de volant ràpid i gairebé involuntari cap a mi? ¿Només per espantar-me, per veure’m saltar? I llavors les rialles sortirien de tot arreu, de rere les persianes de l’oficina de correus, dels homes asseguts davant la botiga, de les dones que treien el nas per la porta dels queviures, tots em mirarien i gaudirien de veure la Mary Katherine Blackwood esquivant un cotxe. De vegades perdia dos o tres torns perquè m’assegurava molt bé que la carretera es buidés en els dos sentits abans de creuar.

A mig carrer vaig passar de l’ombra a la claror del sol enganyifós d’abril; al juliol la superfície de la carretera s’hauria estovat tant per la calor que els peus se m’hi enganxarien i això faria que creuar fos encara més perillós (Mary Katherine Blackwood, amb els peus atrapats a l’asfalt, morta de vergonya mentre un cotxe l’atropella; vés enrere fins a la casella de sortida i torna a començar) i els edificis serien més lletjos. Tot el poble era igual, de la mateixa època i estil; era com si la gent del poble necessités la lletjor del poble i se n’alimentés. Les cases i les botigues semblava que s’haguessin construït a corre-cuita, amb menyspreu, per acollir tot allò insuls i desagradable, i era com si les cases Rochester i Blackwood i fins i tot l’ajuntament haguessin acabat allà per casualitat i pertanyessin a algun país llunyà i encantador on la gent vivia amb elegància. Potser les cases bones havien estat capturades –¿potser com a càstig als Rochester i els Blackwood i els seus malvats cors secrets?– i estaven empresonades en aquell poble; potser la seva lenta putrefacció era un indici de la lletjor dels vilatans. La renglera de botigues del carrer major era d’un gris impertorbable. Els propietaris dels locals hi vivien a sobre, al pis de dalt, i les cortines d’aquells pisos en renglera eren pàl·lides i sense vida; tot allò que intentés ser acolorit perdia ràpidament la seva ànima en aquell poble. L’infortuni del poble mai no va afectar els Blackwood: els vilatans eren d’allà i el poble era l’únic lloc que els esqueia.

Sempre pensava en la podridura quan arribava a la renglera de botigues; pensava a cremar aquella putrefacció dolorosa que s’ho menjava tot per dins i feia tant de mal. Això era el que desitjava per al poble.

Duia una llista del que havia de comprar als queviures: la Constance me la feia cada dimarts i divendres abans d’anar-me’n. A la gent del poble no li agradava que sempre tinguéssim tants diners per pagar tot el que volíem; havíem tret els nostres diners del banc, evidentment, i jo sabia que parlaven dels diners amagats a casa nostra com si fossin grans muntanyes de monedes d’or on la Constance, l’oncle Julian i jo seguéssim als vespres, oblidant els llibres de la biblioteca i hi juguéssim, passant-hi les mans, comptant-les, apilant-les i fent-les caure, rient de tothom a porta tancada. Crec que hi havia un munt de cors podrits al poble que cobejaven les nostres muntanyes de monedes d’or, però eren covards i tenien por dels Blackwood. Quan treia la llista de la compra de la meva bossa també agafava el moneder perquè l’Elbert dels queviures veiés que duia diners i no pogués negar-se a vendre’m res.

Mai no importava qui hi hagués als queviures. Sempre em servien a l’instant; el senyor Elbert o la seva dona pàl·lida i mesquina venien directament d’on fos de la botiga per donar-me el que volia. De vegades, si el seu fill gran els estava donant un cop de mà durant les vacances escolars, s’afanyaven per assegurar-se que no fos ell qui m’atengués i un cop quan se’m va apropar una nena petita –una criatura de fora del poble, és clar– la senyora Elbert la va estirar tan fort que va cridar i llavors hi va haver un llarg minut de silenci tens mentre tothom esperava que la senyora Elbert respirés fondo i digués: «¿Alguna cosa més?». Jo sempre em quedava garratibada quan les criatures se m’apropaven perquè em feien por. Em feia por que em toquessin i les seves mares se’m llancessin al damunt com un estol de falcons; sempre tenia aquella imatge al cap, ocells que baixaven, m’atacaven i m’esqueixaven amb les seves urpes esmolades. Aquell dia tenia moltes coses per comprar-li a la Constance i em va tranquil·litzar veure que a l’adrogueria no hi havia criatures ni tampoc gaires dones; guanyes un torn, vaig pensar, i li vaig dir bon dia al senyor Elbert.

Em va saludar amb el cap; no podia negar-se a saludar-me i encara menys amb les dones de la botiga al davant. Els vaig donar l’esquena però seguia notant-les rere meu, amb una llauna, una capsa de galetes o un enciam a la mà, no es mourien fins que no me n’hagués anat per tornar a xafardejar i a les seves vides. La senyora Donell era per allà al darrere; l’havia vist a l’entrar i em vaig preguntar, com abans, si havia vingut expressament al saber que jo vindria, perquè sempre m’intentava dir alguna cosa; era una de les poques que em parlaven.

–Un pollastre per rostir –vaig dir-li al senyor Elbert i a l’altra banda de la botiga la seva dona mesquina va obrir la nevera, va treure’n un pollastre i el va començar a embolicar.

–Una cuixeta de xai –vaig dir–. Al meu oncle Julian sempre li ve de gust el xai al forn quan comença la primavera.

No ho hauria d’haver dit, ho sabia, i una mena d’exclamació sorda va recórrer la botiga com un crit. Podia fer-les córrer com conills, pensava, si realment els digués el que hagués volgut dir-los-hi, però senzillament s’haurien aplegat a fora per seguir mirant-me des d’allà.

–Cebes –vaig dir educadament al senyor Elbert–, cafè, pa, farina. Nous –vaig dir– i sucre: ens en queda molt poc.

D’algun racó rere meu va sentir-se una rialleta horripilada i el senyor Elbert va fer una llambregada cap allà i va tornar als productes que estava col·locant al mostrador. La senyora Elbert no trigaria a dur-me el pollastre i la carn, embolicats, i els deixaria al costat de la resta; no em podia girar fins que estigués a punt de marxar.

–Dos litres de llet –vaig dir–. Un quart de nata i mig de mantega.

Feia sis anys que els Harry ja no ens duien els productes lactis a casa i ara era jo qui s’encarregava de comprar la llet i la mantega als queviures.

–I una dotzena d’ous.

La Constance havia oblidat de posar-los a la llista però a casa només en quedaven dos.

–Una bossa de cacauets garapinyats –vaig dir; aquella nit l’oncle Julian els mastegaria sorollosament tot revisant els seus papers i se n’aniria a dormir enganxifós.

–Als Blackwood sempre els ha agradat menjar bé.

Era la senyora Donell, se la sentia clarament des d’algun racó rere meu, i algú va riure per sota el nas i algú altre va fer xxt. Jo mai no em girava; ja en tenia prou amb suportar-les d’esquena per haver d’aguantar les seves cares grises i insulses i els seus ulls plens d’odi. Tant de bo fóssiu tots morts, vaig pensar, i m’hauria encantat dir-ho en veu alta. La Constance deia: «Que no sembli mai que t’importen», i «si els fas cas, serà pitjor», i segurament tenia raó, però tant de bo fossin morts. M’hauria agradat arribar als queviures un matí qualsevol i trobar-los allà, fins i tot els Elbert i les criatures, agonitzant al terra entre crits de dolor. Jo mateixa agafaria el que necessités, pensava, trepitjant els seus cadàvers, triaria el que em vingués de gust de les prestatgeries i me n’aniria cap a casa, potser li clavaria una coça a la senyora Donell estirada a terra. No em penedia mai quan tenia pensaments així; només hauria volgut que es fessin realitat. «No està bé que els odiïs», deia la Constance, «només et fa més dèbil», però els odiava igualment i em preguntava si tenia algun sentit la seva existència.

El senyor Elbert va deixar el que havia comprat al mostrador i va esperar, mirant a l’infinit a través meu.

–Res més per avui –li vaig dir, i sense mirar-me va anotar els preus, va fer la suma i m’ho va passar perquè pogués comprovar que no m’estafava. Sempre repassava els seus comptes amb cura però mai no s’equivocava; no podia fer gaires coses per venjar-me d’ells però feia el que podia. Duia la meva bossa plena de queviures i encara una altra, però no tenia altre remei que dur-les jo a casa. Mai ningú s’oferia a ajudar-me, és clar, ni que jo els ho hagués permès.

Perds dos torns. Amb els llibres de la biblioteca i els queviures anava lenta i ara havia de seguir caminant i passar per davant de l’adrogueria i del cafè de la Stella. Vaig aturar-me a la porta dels queviures, furgant dins meu per trobar algun pensament que em consolés. Darrere meu van començar les miradetes i els estossecs. S’estaven preparant per tornar a parlar, i a l’altra banda de l’establiment els Elbert probablement es miraven alleujats. Vaig endurir la meva cara del tot. Vaig decidir que pensaria a servir el dinar al jardí i mentre només obria els ulls el mínim per veure on trepitjava –les sabates marrons de la mare amunt i avall–, dins del meu cap estava parant taula sobre una roba verda, amb plats grocs i maduixes en un bol blanc. Plats grocs, vaig pensar, notant que els ulls dels homes se’m clavaven al passar, i per l’oncle Julian un bon ou passat per aigua amb una torrada, i haig de recordar de demanar-li a la Constance que li posi un xal perquè la primavera tot just havia començat. Sense mirar, veia com reien i gesticulaven; tant de bo estiguessin tots morts i caminés sobre els seus cadàvers. Quasi mai no es dirigien a mi, només parlaven entre ells.

–És una de les noies Blackwood –vaig sentir que deia un d’ells amb to de burla–, una de les Blackwood de la finca dels Blackwood.

–Quina pena això dels Blackwood –va dir un altre, prou alt perquè se’l sentís–, quina pena aquestes pobres noies.

–Tenen una bona finca –deien–, bona terra per treballar. T’hi podries fer ric, treballant la terra dels Blackwood. Ni que tinguessis un milió d’anys i tres caps i et fos igual què cultives et faries ric igualment. El que fan els Blackwood és tenir-les ben tancades, les seves terres, això és el que fan.

–T’hi podries fer ric.

–Quina pena, aquestes noies dels Blackwood.

–Vés a saber què se’n trauria, de les terres dels Blackwood.

Camino sobre els seus cadàvers, pensava, estem dinant al jardí i l’oncle Julian duu el seu xal. Aquí sempre vaig amb compte amb les bosses perquè un matí terrible me’n va caure una i se’m van trencar els ous i la llet va vessar i vaig arreplegar el que vaig poder mentre ells cridaven i jo em deia a mi mateixa que el que no faria seria fugir corrents, recollia les llaunes i les capses i el sucre escampat ficant-ho dins de la bossa com una boja, repetint-me que no havia de fugir corrents.

Davant del cafè de la Stella hi havia una esquerda a la vorera que semblava un dit assenyalant; l’esquerda sempre hi havia estat. Hi havia altres punts de referència, com l’empremta de la mà que va deixar Johnny Harris al ciment de l’ajuntament i les inicials del fill dels Mueller al porxo de la biblioteca, que havien passat en temps que jo recordava; jo feia tercer quan es va construir l’ajuntament. Però l’esquerda a la vorera de davant del cafè de la Stella sempre havia estat allà, com la Stella. Recordo que patinava prop de l’esquerda i anava amb compte de no passar-hi per sobre perquè la mare no es preocupés, i recordo passar-hi dalt de la bicicleta amb els cabells al vent; en aquells temps els vilatans encara no ens detestaven malgrat que el nostre pare deia que eren púrria. Un cop la mare em va explicar que l’esquerda ja hi era quan ella era una nena i vivia a la casa Rochester, així que també devia ser-hi quan es va casar amb el pare i se’n va anar a la finca dels Blackwood, crec que l’esquerda és com un dit que assenyala, de l’època de quan es va construir el poble amb fusta vella i grisa i tota aquella gent lletja i les seves cares malvades van venir de vés a saber on i s’hi van instal·lar a viure.

La Stella va comprar la cafetera i va posar la barra de marbre amb els diners de l’assegurança que va rebre quan el seu marit va morir, però a banda d’això no recordo cap altre canvi al cafè; la Constance i jo veníem a gastar-nos els duros al sortir de col·legi i cada tarda recollíem el diari perquè el pare el pogués llegir al vespre; ara ja no compràvem diaris però la Stella encara en venia, i també revistes, llaminadures a un cèntim i postals grises de l’ajuntament.

–Bon dia, Mary Katherine –va dir la Stella quan vaig seure a la barra i vaig deixar les bosses a terra; de vegades, quan voldria veure morts tots els vilatans, pensava que podria salvar la Stella perquè era la més amable de tots i l’única que conservava un pessic de color. Era grassoneta i rosada i quan es posava un vestit llampant brillava una estona abans de fondre’s en la grisor brutenca de la resta–. ¿Com estàs?

–Molt bé, gràcies.

–I la Constance Blackwood, ¿com està?

–Molt bé, gràcies.

–I ell, ¿com està?

–Va fent. Un cafè, si us plau.

De fet, m’agradava amb llet i sucre perquè és ben amarg però com que només hi anava per orgull no podia demanar més que el mínim necessari.

Si entrava algú al cafè mentre jo hi era, m’aixecava i marxava tranquil·lament, però alguns dies tenia mala sort. Aquell matí la Stella acabava de servir-me el cafè a la barra quan una ombra va creuar la porta i la Stella va mirar i va dir:

–Bon dia, Jim.

Ella va anar a l’altre extrem de la barra i va esperar perquè pensava que s’asseuria allà i jo podria marxar sense que ningú se n’adonés, però es tractava d’en Jim Donell i de seguida em vaig adonar que aquell dia no tindria sort. Alguns dels vilatans tenien cares reals que coneixia i que podia odiar individualment; en Jim Donell i la seva dona eren d’aquests, perquè ells feien mal expressament en comptes d’odiar avorridament i per costum com la resta. Qualsevol altre s’hauria assegut a l’altre extrem de la barra, on s’estava la Stella, però en Jim Donell va venir directe on jo seia i va seure al tamboret del meu costat, tan a prop com va poder, perquè, sens dubte, volia espatllar-me el matí.

–He sentit a dir –va dir, girant el tamboret cap a mi per poder-me mirar directament–, he sentit a dir que us traslladeu.

Hauria volgut que no s’assegués tan a prop de mi; la Stella va venir cap a nosaltres des de l’interior de la barra i tant de bo li hagués demanat que es canviés de lloc perquè jo pogués aixecar-me i anar-me’n sense haver d’obrir-me camí.

–No –vaig dir, perquè esperava la meva resposta.

–Quina gràcia –va dir, mirant-me ara a mi, ara a la Stella–. Juraria que algú m’havia comentat que aviat us traslladaríeu.

–No –vaig dir.

–¿Un cafè, Jim? –va preguntar la Stella.

–¿Qui et sembla que podria haver escampat un rumor així, Stella? ¿Qui creus que podria dir-me que us traslladeu si no és així?

La Stella va fer que no amb el cap però s’aguantava el riure. Vaig veure com les meves mans estiraven un tovalló a la meva falda, n’havia estripat una punta i vaig forçar-me a deixar les mans quietes i em vaig imposar una norma: sempre que veiés un bocí de paper havia de recordar de ser més amable amb l’oncle Julian.

–Ja se sap com s’escampen les enraonies –va dir en Jim Donell. Potser un dia, aviat, en Jim Donell moriria; potser ja li estava creixent una podridura a l’interior que el mataria.– ¿Has sentit alguna cosa semblant pel poble? –va preguntar a la Stella.

–Deixa-la en pau, Jim –va dir la Stella.

L’oncle Julian era vell i sí que s’estava morint, per desgràcia s’estava morint, no com en Jim Donell, la Stella o tota la resta. El pobre oncle Julian s’estava morint i em vaig imposar amb fermesa ser més amable amb ell. Faríem un pícnic a la gespa. La Constance li duria el xal i l’hi posaria a les espatlles i jo m’estiraria a l’herba.

–No molesto a ningú, Stell. ¿Que molesto algú? Només li estic preguntant a la senyoreta Mary Katherine Blackwood com és que tot el poble comenta que la seva germana i ella no trigaran a marxar. Es traslladen. Se’n van a viure a un altre lloc.

Va remenar el cafè; de cua d’ull veia la seva cullera girant i girant i girant, i tenia ganes de riure. Hi havia alguna cosa tan ingènua i absurda, en la cullera que girava mentre parlava en Jim Donell; potser pararia de parlar si allargava la mà i li agafava la cullera. Però de fet estava del tot convençuda que em llançaria el cafè a la cara.

–Se’n van a viure a un altre lloc –va dir tristament.

–Ja n’hi ha prou –va dir la Stella.

Pararia més atenció a l’oncle Julian quan expliqués la seva història. Ja li duia cacauets garapinyats; això estava bé.

–A mi no em fa gràcia –va dir en Jim Donell– pensar que el poble perdria una de les seves bones famílies. Seria una gran pena. –Va girar el tamboret cap a l’altra banda perquè algú havia entrat; jo em mirava les mans a la falda i evidentment no em vaig girar per veure qui entrava, però llavors en Jim Donell va dir «Joe» i vaig saber que era en Dunham, el fuster.– Joe, ¿què en saps d’això? Per tot el poble es comenta que els Blackwood es traslladen, i ara la senyoreta Mary Katherine Black wood, que és aquí asseguda, m’acaba de dir que no.

Es va fer un petit silenci. Sabia que en Dunham arrufava les celles, que mirava a en Jim Donell, a la Stella i a mi, rumiant el que acabava de sentir, endreçant els mots i mirant de veure què volia dir cadascun.

–¿Ah sí? –va dir, finalment.

–Escolteu, vosaltres dos –va dir la Stella, però en Jim Donell va seguir, parlant d’esquena a mi, amb les cames estirades perquè no pogués passar i sortir.

–Just aquest matí estava comentant que és una pena que les famílies de tota la vida se’n vagin. Encara que es pot ben dir que bona part dels Blackwood ja se n’han anat. –Va riure i va picar la barra amb la mà.– Ja se n’han anat –va tornar a dir. La cullereta de la tassa estava quieta però ell seguia parlant.– Un poble perd molta distinció quan les famílies de tota la vida se’n van. Qualsevol diria –va fer, a poc a poc– que no eren benvinguts.

–Exactament –va dir en Dunham, i va riure.

–Per com viuen a les seves precioses finques privades amb les seves tanques i el seu camí privat i les seves maneres tan refinades.

Sempre seguia fins que se’n cansava. Quan en Jim Donell tenia alguna cosa a dir, ho repetia tantes vegades i de tantes maneres com era possible, potser perquè se li acudien poques coses i havia de treure’n tot el suc possible. D’altra banda, cada vegada que ho repetia li semblava més graciós; jo sabia que era capaç de seguir així fins que estigués del tot segur que ningú no l’escoltava, i em vaig imposar una altra norma: mai no repeteixis un mateix pensament, i vaig deixar les mans a la falda tranquil-lament. Visc a la lluna, em vaig dir, tinc una caseta petitona a la lluna, per a mi sola.

–Bé –va dir en Jim Donell que, a més a més, feia pudor–, sempre podré dir que vaig conèixer els Blackwood. Que jo recordi, mai no em van fer res, sempre van ser molt educats amb mi. Però vaja –va dir i va riure–, mai no em van convidar a sopar a casa seva, ni de bon tros.

–Ara sí que ja n’hi ha prou –va dir la Stella, amb un to tallant–. Fica’t amb algú altre, Jim Donell.

–¿Que m’estava ficant amb algú? ¿Que creus que volia que em convidessin a sopar? ¿Que et penses que m’he begut l’enteniment?

–Jo –va dir en Dunham–, sempre podré explicar que un cop els vaig arreglar un esglaó i que mai no em van pagar. –Era veritat. La Constance m’havia enviat a dir-li que no pagaríem la tarifa d’un fuster per un tauló sense polir clavat de qualsevol manera sobre l’esglaó quan el que se li havia encarregat era fer-ne un de nou de trinca. Quan vaig anar a dir-li que no li pagaríem, em va fer una ganyota, va escopir, va agafar el seu martell, va mirar el tauló mal enganxat i el va llençar.– Fes-ho tu –va dir-me, i va pujar a la furgoneta i se’n va anar–. Mai no em van pagar –deia ara.

–Devia ser una badada, Joe. Només cal que hi vagis i parlis amb la senyoreta Constance Blackwood i segur que et dóna el que et toca. Per si de cas et conviden a sopar, Joe, assegura’t de dir que no, moltes gràcies senyoreta Blackwood.

En Dunham va riure.

–No ho crec –va dir–. Els vaig arreglar l’esglaó i mai no em van pagar.

–És curiós –va dir en Jim Donell–, que vulguin arreglar la casa i alhora pensin a traslladar-se.

–Mary Katherine –va dir la Stella, sortint de la barra fins a l’extrem on jo seia–, vés cap a casa. Aixeca’t del tamboret i vés-te’n a casa. Això no es calmarà fins que no te’n vagis.

–Ara sí que tens raó –va dir en Jim Donell. La Stella el va mirar i ell va apartar les cames perquè pogués passar.– Només cal que ho digui, senyoreta Mary Katherine, i vindrem tots a ajudar-les a fer les maletes. Només cal que ho diguis, Merricat.

–I digue-li a la teva germana de part meva... –va començar a dir en Dunham, però jo em vaig afanyar i quan vaig ser fora només se sentia com reien ells dos i la Stella.

M’agradava la meva casa a la lluna i vaig posar-hi una llar de foc i un jardí (¿què hi pot créixer, a la lluna? Ho haig de preguntar a la Constance), dinaria a fora al meu jardí a la lluna. A la lluna tot era molt brillant, de colors estrambòtics; la meva caseta seria blava. Mirava com pujaven i baixaven els meus peuets marrons i deixava que la bossa dels queviures es gronxés al meu costat; ja havia anat al cafè de la Stella i ara només em faltava passar l’ajuntament, que estaria buit tret de la gent que expedien llicències canines i els qui posaven les multes dels conductors que anaven per la carretera que travessava el poble i els qui informaven sobre l’aigua, les clavegueres i les escombraries i prohibien que els altres cremessin fullaraca o pesquessin; tota aquesta gent estaven enterrats vés a saber on dins de l’ajuntament, treballant plegats sense parar; no els havia de témer si no és que havia pescat fora de temporada. Estava pensant com pescaria carpins vermells als rius de la lluna quan vaig veure els nanos Harris al porxo, cridant i barallant-se amb mitja dotzena més de nois. No els havia vist fins a tombar la cantonada de l’ajuntament i encara podia fer mitja volta i anar per un altre camí, pujar el carrer major fins al rierol, creuar el rierol i seguir fins a casa, però era tard, i duia els queviures, i el rierol era massa fastigós per passar-lo amb les sabates marrons de la mare, i vaig pensar, visc a la lluna, i vaig accelerar el pas. Em van veure de seguida i vaig imaginar-me’ls tots podrint-se i retorçant-se de dolor i udolant; volia que es pleguessin i ploressin davant meu.

–Merricat –van dir–, Merricat, Merricat –i tots alhora van fer una filera al costat del reixat.

Els en devien haver ensenyat els seus pares, en Jim Donell, en Dunham i el brut d’en Harris, posant-los exercicis específics, ensenyant-los amb amor i atenció, assegurant-se que fessin servir el to de veu exacte; ¿com podia ser, si no, que aquella canalla en sabés tant?

Merricat, va dir la Connie, ¿una tassa de te voldràs?

Oh, no, va dir la Merricat, que m’enverinaràs.

Merricat, va dir la Connie, ¿vols anar a dormir?

Enterrada al cementiri per sempre, sí!

Jo feia veure que no parlava el seu idioma; a la lluna parlàvem una llengua fina i líquida i cantàvem a la llum dels estels, contemplant des de dalt el món mort i eixorc; gairebé era a la meitat del camí.

–Merricat, Merricat!

–¿On és la Connie? ¿A casa fent el sopar?

–¿Una tassa de te voldràs?

Era estrany ser dins meu, caminar a bon ritme i ben dreta cap a la tanca, trepitjant fort però sense afanyar-me perquè ho haguessin notat, ser a dins i saber que m’estaven mirant; estava amagada ben endins però els sentia i els veia de cua d’ull. Tant de bo fossin tots morts i estesos a terra.

–Enterrada al cementiri per sempre, sí!

–Merricat!

Un cop vaig haver passat, la mare dels Harris va sortir al porxo, potser per saber per què cridaven tots tant. S’hi va quedar un moment mirant i escoltant i vaig aturar-me i la vaig mirar, vaig mirar els seus ulls grisos i buits i sabia que no li havia de dir res i sabia que ho faria.

–¿No els podria fer callar? –li vaig preguntar aquell dia, pensant que potser hi havia alguna cosa en aquella dona a qui em pogués dirigir, si és que mai havia corregut alegrement per l’herba, o havia mirat alguna flor o havia conegut les delícies de l’amor–. ¿Que els podria fer callar?

–Nanos –va dir, amb alegria continguda però sense alterar el to de veu o la mirada–, no molesteu la senyoreta.

–Sí, mare –va respondre un dels nens tot seriós.

–No us acosteu a la tanca. No molesteu la senyoreta.

I vaig tirar endavant, mentre udolaven i cridaven i la dona seguia al porxo i reia.

Merricat, va dir la Connie, ¿una tassa de te voldràs?

Oh, no, va dir la Merricat, que m’enverinaràs.

Les seves llengües els cremaran, vaig pensar, com si haguessin menjat foc. Les seves goles cremaran quan els surtin les paraules i les seves panxes patiran un turment més ardent que mil incendis.

–Adéu-siau, Merricat –em van dir quan arribava al final de la tanca–, no tornis aviat.

–Adéu-siau, Merricat, dóna records a la Connie.

–Adéu-siau, Merricat –però jo ja havia arribat a la roca negra i a la porta del nostre camí.

2

Vaig haver de deixar les bosses per obrir el cadenat de la porta; era un cadenat senzill i qualsevol criatura l’hauria pogut rebentar, però a la porta hi havia un cartell que deia PRIVAT NO PASSEU i ningú no podia anar més enllà. El nostre pare havia posat els cartells, les portes i els cadenats quan va tancar el camí; abans, tothom el feia servir com a drecera per anar del poble a la cruïlla de la carretera on s’aturava l’autobús; t’estalviaves ben bé mig quilòmetre si anaves pel nostre camí i passaves per davant de casa nostra. A la mare no li agradava veure la gent que passava per davant de la nostra porta, i quan el pare la va dur a viure a la casa dels Blackwood, una de les primeres coses que va haver de fer va ser tancar el camí i convertir tota la propietat en un tancat, de la carretera al rierol. Hi havia una altra porta a l’altra punta del camí, encara que gairebé mai no anava cap allà, i la porta també tenia un cadenat i un cartell on hi deia PRIVAT NO PASSEU. «La carretera és per a tothom», explicava la nostra mare, «i la porta de casa meva és privada».

Tots els que ens venien a veure, amb una invitació com cal, ho feien pel camí que pujava directe dels posts de la carretera fins a la porta de casa nostra. Quan era petita solia estirar-me a la meva habitació de la part del darrere de la casa i m’imaginava que la carretera i el camí s’encreuaven davant de casa nostra i que per la carretera anaven i venien la bona gent, els nets i polits i vestits amb seda i puntes, que venien legítimament a veure’ns, i que pel camí, amunt i avall, passaven furtius i apartant-se servilment la gent del poble. Aquí no poden entrar, em solia repetir una vegada i una altra, estirada a la meva habitació a les fosques amb les ombres dels arbres dibuixades al sostre, no podran entrar-hi mai; el camí està tancat per sempre. De vegades m’amagava rere la tanca entre els arbustos i mirava com la gent caminava per la carretera per anar del poble a la cruïlla. Pel que sé, mai ningú del poble ha intentat anar pel camí des que el pare va tancar-hi les portes.

Així que vaig haver passat les bosses a l’altre cantó, vaig tancar amb compte altre cop la porta i vaig assegurar-me que el cadenat quedés ben fermat. Quan vaig haver comprovat que estava tancat del tot em vaig sentir segura. El camí era fosc, perquè després que el pare abandonés la idea de treure profit de la terra havia deixat que creixessin els arbres, els arbustos i les floretes, que sortien per on volien, i tret d’un gran prat i els jardins, les nostres terres eren plenes de boscos i ningú no en sabia els viaranys secrets, només jo. Un cop al camí, jo estava més tranquil·la perquè ja era a casa, i en coneixia els topants. La Constance sabia el nom de totes les plantes i a mi ja m’estava bé saber on creixien i les infal·libles possibilitats de recer que oferien. Les úniques petjades del camí eren les meves, d’anar i venir del poble. Més enllà del revolt, podia trobar algun rastre de la Constance, perquè de ve-gades arribava fins allà per esperar-me, però la majoria de les petjades de la Constance eren al jardí i a la casa. Avui havia arribat fins al fons del jardí i la vaig veure al tombar, al sol, amb la casa al darrere, i vaig córrer a trobar-la.

–Merricat –va dir, somrient-me–, mira que lluny que he arribat avui.

–Massa lluny –vaig dir–. La propera vegada encara em seguiràs fins al poble.

–Potser sí –va dir.

Magrat que sabia que em prenia el pèl, em vaig quedar glaçada però vaig riure.

–No t’agradaria gaire –li vaig dir–. Va, gandula, agafa alguna bossa. ¿On és el meu gat?

–Ha sortit a caçar papallones perquè feies tard. ¿T’has recordat de comprar els ous? M’he oblidat de dir-t’ho.

–És clar que sí. Dinarem a la gespa.

Quan era petita pensava que la Constance era la princesa d’una rondalla. Solia intentar dibuixar-la amb una llarga cabellera rossa, els ulls tan blaus com em permetia el llapis i una taca rosa lluent a cada galta; els dibuixos sempre em sorprenien perquè realment era així; fins i tot en els pitjors moments era rosa i blanca i daurada, i mai no semblava que hi hagués res que pogués fer-la empal·lidir. Era la persona més preuada del meu món, sempre ho havia estat. La vaig seguir per l’herba suau, vam passar les seves flors, vam arribar a casa, i en Jonas, el meu gat, va sortir d’entre les flors i em va seguir.

La Constance va esperar passada la gran porta del davant que pugés les escales rere seu, vaig deixar les bosses a la taula del rebedor i vaig tancar la porta. No la tornaríem a fer servir fins a la tarda, perquè la major part de la nostra vida la fèiem a la part de darrere de la casa, a la gespa del jardí on mai ningú no venia. Vam deixar la part del davant de la casa, la que donava a la carretera i el poble i vam anar a fer la nostra a l’altra banda del seu rostre sever i poc hospitalari. Tot i que conservàvem tota la casa bé i a punt, les habitacions que fèiem servir eren les del darrere, la cuina, els dormitoris i la petita habitació càlida del costat de la cuina on vivia l’oncle Julian; a fora hi havia el castanyer de la Constance i l’ampla extensió de gespa amb les flors de la Constance, i més enllà, l’hort que cultivava la Constance i, al fons, els arbres que feien ombra al rierol. Quan sèiem a la gespa del darrere ningú no ens podia veure des d’enlloc.

Vaig recordar que havia de ser amable amb l’oncle Julian quan el vaig veure assegut al seu gran escriptori antic en un racó de la cuina jugant amb els seus papers.

–¿Que li deixaràs menjar els cacauets garapinyats, a l’oncle Julian? –vaig preguntar a la Constance.

–Després de dinar –va dir la Constance.

Va treure els queviures amb cura de les bosses; qualsevol aliment era valuós, per a la Constance, i sempre els tocava amb molt de respecte. A mi no se’m permetia ajudar; no se’m permetia cuinar i tampoc se’m permetia co llir bolets, encara que de vegades collia verdures de l’hort o pomes dels arbres vells.

–Menjarem magdalenes –va dir la Constance, gairebé cantant perquè estava triant i desant el menjar–. L’oncle Julian prendrà un ou passat per aigua amb mantega, una magdalena i una mica de púding.

–Apa –va dir l’oncle Julian.

–La Merricat menjarà alguna cosa magra, consistent i salada.

–En Jonas em caçarà un ratolí –vaig dir-li al meu gat, que tenia sobre el genoll.

–Sempre és una gran alegria quan véns del poble –va dir la Constance; va aturar-se i em va somriure–. En part perquè duus menjar a casa, és clar. Però en part perquè et trobo a faltar.

–Per a mi és una gran alegria tornar a casa del poble –vaig dir-li.

–¿Ha anat molt malament? –em va tocar la galta ràpidament amb un dit.

–Val més que no ho sàpigues.

–Algun dia hi aniré jo –era la segona vegada que parlava de sortir, i em vaig quedar glaçada.

–Constance –va dir l’oncle Julian. Va aixecar un trosset de paper de l’escriptori i se’l va mirar amb les celles arrufades.– Crec que no tinc cap informació sobre si el teu pare va sortir al jardí amb el puro com sempre aquell matí.

–Segur que sí –va dir la Constance–. El gat ha anat al rierol a pescar –em va dir–. Ha tornat tot enfangat.

Va plegar la bossa dels queviures, la va desar amb les altres al calaix i va col·locar els llibres de la biblioteca a la lleixa on s’estarien per sempre més. En Jonas i jo havíem d’estar-nos al nostre racó, sense destorbar, mentre la Constance feinejava per la cuina, i era un goig veure-la moure’s graciosament a la llum del sol, tractant els aliments amb tant de tacte.

–Avui és el dia de la Helen Clarke –vaig dir–. ¿Que tens por?

Es va girar i em va somriure.

–Gens ni mica –va dir–. Cada dia estic millor, crec. I avui faré pastissets de rom.

–I la Helen Clarke xisclarà i els endraparà.

Fins i tot ara, la Constance i jo seguíem relacionantnos amb un petit cercle de gent, coneguts que venien per la carretera a visitar-nos. La Helen Clarke venia els divendres a prendre el te amb nosaltres, i la senyora Shepherd o la senyora Rice o la vella senyora Crowley passaven de tant en tant els diumenges després de missa per dir-nos que hauríem d’haver-hi anat. No fallaven mai, malgrat que nosaltres mai els tornàvem les visites, s’hi estaven l’estona que cal i de vegades duien flors del seu jardí, un llibre o una cançó que podia provar la Constance amb la seva arpa; xerraven educadament, reien per sota el nas i mai s’oblidaven de convidar-nos a casa seva, malgrat saber que mai no hi aniríem. Eren atentes amb l’oncle Julian, tenien paciència amb el que deia, s’oferien a dur-nos de passeig amb cotxe i es referien a elles mateixes com les nostres amigues. La Constance i jo sempre parlàvem bé a les unes de les altres, perquè creien que les seves visites ens agradaven. Mai no trepitjaven el camí. Si la Constance els oferia un esqueix de roser o les convidava a veure una nova combinació alegre de colors passaven al jardí, però mai no pretenien sortir dels llocs de sempre; recorrien el jardí cap als seus cotxes, aparcats al costat de l’entrada i se n’anaven per la carretera, passant les grans portes. En diverses ocasions, el senyor i la senyora Carrington van venir a veure com ens anava, perquè el senyor Carrington havia estat molt bon amic del nostre pare. Mai entraven o prenien cap refresc, però conduïen fins a les escales de l’entrada i, asseguts al cotxe, xerraven una estona. «¿Com us va?», sempre ens preguntaven, mirant-nos a la Constance i a mi; «¿Ja us espavileu, soletes? ¿Necessiteu res, podem ajudar-vos en alguna cosa? ¿Com us va?». La Constance sempre els convidava a entrar, perquè ens havien ensenyat que no és de bona educació deixar les visites xerrant a fora, però els Carrington mai no entraven.

–Em pregunto –vaig dir, pensant en ells– si els Carrington em durien un cavall si els ho demanés. Podria cavalcar-lo pel prat.

La Constance es va girar i em va mirar un moment, arrufant una mica les celles.

–No els ho demanaràs –va dir finalment–. No demanem res a ningú. No te n’oblidis.

–Feia broma –vaig dir, i va tornar a somriure–. De fet, només voldria un cavall alat. Et duríem a la lluna i et tornaríem, el meu cavall i jo.

–Recordo quan volies un griu –va dir–. Ara, senyoreta gandula, afanya’t a parar la taula.

–L’última nit es van barallar molt –va dir l’oncle Julian–. «No ho penso consentir», va dir ella, «No ho penso tolerar, John Blackwood», i «No tenim altre remei», va dir ell. Jo escoltava rere la porta, és clar, però vaig arribar massa tard per saber de què discutien; suposo que devia ser de diners.

–No es barallaven gaire sovint –va dir la Constance.

–Quasi sempre eren molt educats l’un amb l’altre, neboda, si això és el que tu entens per no barallar-se; un exemple força trist per a la resta. La meva dona i jo preferíem escridassar-nos.

–De vegades sembla mentida que hagin passat sis anys –va dir la Constance. Vaig agafar les estovalles grogues i vaig anar a la gespa a parar taula; darrere meu vaig sentir que ella li deia a l’oncle Julian: «De vegades daria el que fos per tenir-los altre cop amb nosaltres».

Quan era petita solia creure que algun dia seria prou alta per arribar a la part de dalt dels finestrals del saló de la mare. Eren d’estiu, perquè en realitat la casa havia estat pensada com a lloc d’estiueig i el nostre pare només hi va posar calefacció perquè la nostra família no tenia cap altra casa per passar-hi els hiverns; la casa Rochester del poble ens tocava per dret, però feia molt que l’havíem perduda. Els finestrals del saló de casa nostra anaven de terra al sostre, i jo mai arribava a la part de dalt; la nostra mare solia explicar a les visites que les cortines blau cel de seda dels finestrals feien cinc metres. Al saló n’hi havia dos i al menjador de l’altra banda del passadís dos més, i des de fora semblaven estrets i prims i donaven a la casa un aspecte esquerp. Però, a dins, el menjador era encantador. La nostra mare havia dut unes cadires de potes daurades de la casa Rochester, hi tenia l’arpa, i l’habitació brillava amb els reflexos dels miralls i els vidres resplendents. La Constance i jo només la fèiem servir quan venia la Helen Clarke a prendre el te, però la teníem perfecta. La Constance s’enfilava a una escala per netejar la part de dalt dels finestrals, trèiem la pols a la porcellana de Dresden que hi havia a la lleixa de damunt la llar de foc, i amb un drap a la punta de l’escombra repassava les motllures del sostre, que semblaven d’un pastís de noces, mirava bé les fruites i les fulles, escombrava els cupidos i els llacets i sempre em marejava de mirar cap amunt i caminar cap enrere, i reia amb la Constance quan em trobava així. Enceràvem el terra i sargíem els petits descosits dels brocats roses dels sofàs i cadires. A dalt de cada finestral hi havia una sanefa daurada, volutes daurades al voltant de la llar de foc, i al saló hi penjava el retrat de la mare; «No suporto veure el meu saló preciós desendreçat», solia dir la nostra mare, i per això a la Constance i a mi mai no ens hi havien deixat entrar, però ara ens encarregàvem que estigués lluent i impol·lut.

La mare sempre servia el te a les seves amigues en una tauleta baixa que hi havia al costat de la llar de foc, i per això la Constance sempre parava la taula allà. Seia al sofà rosa de cara al retrat de la nostra mare i jo seia en una cadira en un racó i m’ho mirava. Em deixava agafar les tasses i els platets i passar els sandvitxos i els pastissos, però no servir el te. No m’agradava menjar res amb gent al davant mirant-me, així que sempre em prenia el te després, a la cuina. Aquella dia, que va ser el darrer que la Helen Clarke va venir a prendre te, la Constance havia parat la taula com sempre, amb les precioses tassetes rosades que sempre feia servir la mare i dos platets de plata, un amb petits sandvitxos i un altre amb els pastissets de rom tan especials; a la cuina m’esperaven dos pastissets de rom, per si de cas la Helen Clarke es menjava la resta. La Constance seia tranquil·la al sofà; mai no estava neguitosa, i reposava les mans dolçament a la falda. Jo esperava al costat de la finestra, mirava si venia la Helen Clarke, que sempre arribava puntual. «¿Tens por?», vaig preguntar a la Constance tot d’una, i ella va dir: «De cap manera». Sense girar-me vaig saber, per la veu que feia, que estava tranquil·la.

Vaig veure el cotxe que tombava des de la carretera i vaig adonar-me que hi havia dues persones en comptes d’una.

–Constance –vaig dir–, ve acompanyada.

La Constance es va quedar quieta un moment i després va dir, amb fermesa: «No passa res».

Vaig girar-me i estava tranquil·la.

–Els diré que se’n tornin –vaig dir–. No són maneres.

–No –va dir la Constance–. No passa res, de veritat. Tu fixa’t en mi.

–Però no vull que t’espantin.

–Tard o d’hora –va dir–, tard o d’hora hauré de fer el primer pas.

Em vaig quedar glaçada.

–Vaig a fer-los fora.

–No –va dir la Constance–. De cap manera.

El cotxe es va aturar a l’entrada de casa i vaig anar a obrir la porta principal, que ja tenia el cadenat tret perquè no és educat fer-ho davant dels convidats. Quan vaig sortir al porxo vaig veure que no era tan terrible com m’havia imaginat; la Helen Clarke no havia vingut amb una desconeguda sinó amb la menuda senyora Wright, que ja havia estat aquí abans i era més espantadissa que ningú. No seria problema per a la Constance, però la Helen Clarke no hauria d’haver-la dut sense dir-m’ho.

–Bona tarda, Mary Katherine –va dir la Helen Clarke, sortint del cotxe cap a les escales–, ¿oi que fa un dia preciós de primavera? ¿Com està l’estimada Constance? He vingut amb la Lucille. –Feia com si res, la descarada, com si la gent vingués cada dia amb quasi desconeguts a veure la Constance, i em va fer ràbia haver de somriure-li.– ¿Recordes la Lucille Wright? –em va preguntar, i la pobreta senyora Wright va dir amb la seva veueta que tenia moltes ganes de tornar-nos a veure. Vaig aguantar-los la porta i van entrar al rebedor. No duien abrics perquè feia molt bon dia, però de totes maneres la Helen Clarke va tenir la delicadesa d’aturar-se un moment.– Vés a dir-li a la Constance que hem arribat –em va dir, i jo sabia que m’estava donant temps per anar a dir-li qui havia arribat, així que vaig escapolir-me cap al saló, on la Constance seia ben tranquil·la i li vaig dir:

–És la senyora Wright, l’espantadissa.

La Constance va somriure.

–Un petit primer pas –va dir–. No passarà res, Merricat.

Al rebedor la Helen Clarke li estava ensenyant les escales a la senyora Wright, li explicava la història de la talla i la fusta vinguda d’Itàlia; quan vaig sortir del saló em va mirar i em va dir:

–Aquestes escales són una de les meravelles de la contrada, Mary Katherine. És una pena que estiguin amagades de tothom. Lucille? –I van entrar al saló.

La Constance estava molt serena. Es va aixecar, va somriure i va dir que estava contenta de veure-les. Com que la Helen Clarke era matussera de naixement, va aconseguir que la simple acció d’entrar a una habitació i seure es convertís en un ballet a tres; abans que la Constance hagués acabat de parlar, la Helen Clarke havia empès la senyora Wright com si fos una pilota de croquet cap al racó més allunyat de l’habitació, on va seure de cop i per força en una cadira incòmoda. La Helen Clarke va anar cap al sofà on hi havia la Constance, una mica més i tomba la tauleta del te i, tot i que hi havia prou cadires a l’habitació i un altre sofà, va acabar seient tan a prop de la Constance que era incòmode per a ella, que detestava que ningú tret de mi s’assegués tan a prop seu.

–Bé –va dir la Helen Clarke, posant-se bé–, m’alegro de tornar-vos a veure.

–Sou molt amables de rebre’ns –va dir la senyora Wright, inclinant-se cap endavant–. Quines escales més precioses.

–Fas bona cara, Constance. ¿Que has estat cuidant el jardí?

–No me n’he sabut estar, amb el dia que fa. –La Constance va riure; ho estava fent molt bé.– És molt emocionant –li va dir a la senyora Wright–. ¿Vostè també es dedica a la jardineria? Aquests primers dies clars són molt excitants per a un jardiner.

Parlava una mica massa i una mica massa ràpid, però ningú no se’n va adonar tret de mi.

–M’encanta la jardineria –va dir la senyora Wright en una mena de rampell–. M’encanta la jardineria, i tant.

–¿Com està en Julian? –va preguntar la Helen Clarke abans que la senyora Wright acabés la frase–. ¿Com està el vell Julian?

–Molt bé, gràcies. Després vindrà a prendre una tassa de te amb nosaltres.

–¿Que coneixes en Julian Blackwood? –li va preguntar la Helen Clarke a la senyora Wright, i ella, fent que no amb el cap, va començar a dir:

–M’encantaria conèixer-lo, és clar; n’he sentit molt a... –i va aturar-se.

–És una mica... excèntric –va dir la Helen Clarke, somrient a la Constance com si fins llavors allò hagués estat un secret. Jo pensava que si excèntric volia dir, com posava al diccionari, desviació de la norma, era la Helen Clarke la que era molt més excèntrica que l’oncle Julian, amb els seus moviments estrambòtics, les seves preguntes inesperades i això de dur desconeguts a prendre el te; l’oncle Julian vivia sense preocupacions, duia una vida ben planificada, simple i harmoniosa. No hauria de dir que la gent és el que no és, vaig pensar, recordant que havia de ser més amable amb l’oncle Julian.

–Constance, sempre has estat una de les meves millors amigues –deia ara, i em va sorprendre: ella no tenia ni idea que la Constance no compartia de cap manera aquelles paraules–. Et vull donar un consell i pensa que t’ho diu una amiga.

M’hauria d’haver imaginat el que estava a punt de dir perquè estava glaçada; tot el dia havia anat anticipant allò que la Helen Clarke estava a punt de dir en aquell moment. Em vaig enfonsar en la meva cadira i vaig mirar de fit a fit la Constance, esperant que s’aixequés i fugís corrents, esperant que no sentís el que li estaven a punt de dir, però la Helen Clarke va seguir:

–És primavera, ets jove, ets encantadora i tens tot el dret a ser feliç. Torna al món.

En un altre moment, fins i tot només fa un mes, quan encara era hivern, unes paraules com aquelles haurien provocat que la Constance es fes enrere i fugís corrents; ara veia com escoltava i somreia, encara que va fer que no amb el cap.

–Ja has fet prou penitència –va dir la Helen Clarke.

–M’encantaria convidar-vos a un dinaret... –va començar la senyora Wright.

–T’has oblidat la llet, vaig a buscar-la. –Vaig aixecar-me i vaig dir-l’hi directament a la Constance i ella em va mirar sorpresa.

–Gràcies, estimada –va dir.

Vaig sortir del saló, vaig passar pel rebedor i vaig anar a la cuina; aquell matí la cuina tenia un aspecte brunyit i alegre, en canvi jo ara, glaçada, la trobava inhòspita. Era com si la Constance, tot d’una, després de tot aquest temps de rebuig i negació, hagués vist que, al cap i a la fi, potser era possible sortir a l’exterior. Ara m’adonava que era la tercera vegada en un dia que sortia el tema i a la tercera va la vençuda. No podia respirar; estava garratibada i tenia el cap a punt d’explotar; vaig córrer cap a la porta del darrere i la vaig obrir per respirar. Volia fugir corrents; si hagués pogut córrer fins al final de les nostres terres i tornar m’hauria recuperat, però la Constance era al saló sola amb elles i m’havia d’afanyar. Vaig haver de conformar-me a fer miques la lletera que m’esperava a la taula; havia estat de la nostra mare i vaig deixar els bocins a terra perquè la Constance els veiés. Vaig agafar la nostra segona millor lletera, que no feia joc amb les tasses; se’m permetia servir la llet, així que la vaig omplir i la vaig dur al saló.

–...faria la Mary Katherine? –estava dient la Constance, i es va girar i em va somriure al veure’m a la porta–. Gràcies, estimada –va dir i va mirar la lletera i després a mi–. Gràcies –va tornar a dir i vaig deixar la lletera a la safata.

–Al principi, poc –la Helen Clarke va dir–. Si no seria molt estrany, n’estic segura. Però podries trucar a un o dos vells amics i potser podries anar de compres a la ciutat algun dia, ningú no et reconeixeria, a la ciutat, és clar.

–¿Un dinaret? –va suggerir esperançada la senyora Wright.

–M’ho haig de rumiar. –La Constance va fer un petit gest de perplexitat, tot rient, i la Helen Clarke va assentir.

–Et caldrà una mica de roba –va dir.

Vaig abandonar el meu racó per anar cap a la Constance, agafar una tassa de te i passar-la a la senyora Wright, a qui li tremolaven les mans.

–Gràcies, estimada –va dir. Veia com tremolava el te a la seva tassa; al cap i a la fi, només era el segon cop que venia.

–Sucre? –li vaig preguntar; no me’n podia estar i a més a més era una qüestió d’educació.

–Oh, no –va dir–. No, gràcies. Sucre, no.

Vaig pensar, mirant-la, que s’havia mudat per venir avui aquí; la Constance i jo mai no anàvem de negre, però potser la senyora Wright havia pensat que era apropiat i duia un vestit negre i un collar de perles. L’altra vegada també havia vingut de negre, me’n recordo; sempre és de bon gust, vaig pensar, excepte al saló de la nostra mare. Vaig tornar cap a la Constance, vaig agafar la plata dels pastissets de rom i els vaig dur a la senyora Wright; això tampoc era de bona educació i primer hauria d’haver tastat els sandvitxos, però jo volia que se sentís malament per anar de negre al menjador de la mare.

–La meva germana els ha fet aquest matí –vaig dir.

–Gràcies –va dir. La seva mà va dubtar sobre la plata abans d’agafar un pastisset de rom i deixar-lo amb cura a la vora del seu platet. Vaig pensar que la senyora Wright s’estava comportant amb una delicadesa gairebé histèrica i vaig dir:

–Agafi’n dos. Tot el que fa la meva germana és deliciós.

–No –va dir–. Oh, no. Gràcies.

La Helen Clarke no parava d’endrapar sandvitxos, allargant el braç per davant la Constance per agafar-ne un rere l’altre. Enlloc no es comportaria així, vaig pensar, tret d’aquí. Sempre li és igual el que pensi la Constance o jo de les seves maneres; només es pensa que ens alegrem molt de veure-la. Vés-te’n, li vaig dir dins del meu cap. Vés-te’n, vés-te’n. Em preguntava si la Helen Clarke guardava alguns vestits per a les visites que ens feia. «Això», m’imaginava que deia, remenant el seu armari, «no cal que ho llenci, em pot servir per anar a veure l’estimada Constance». Vaig començar a vestir la Helen Clarke al meu cap, amb un banyador en un tou de neu, enfilada a les branques fermes d’un arbre amb un vestit lleuger de volants roses que se li enganxava, se li estirava i se li esquinçava; s’enredava amb l’arbre i xisclava i jo gairebé em poso a riure.

–¿Per què no convidem gent d’aquí? –va dir la Helen Clarke a la Constance–. Uns quants amics de sempre... Hi ha molta gent que vol seguir en contacte amb tu, estimada Constance... Uns quants amics un vespre qualsevol. ¿A sopar? No –va dir–, potser a sopar no. Potser no, almenys al començament.

–Jo... –va tornar a començar la senyora Wright; havia deixat amb cura la tasseta de te i el pastisset de rom a la tauleta que tenia al costat.

–Tot i que, fet i fet, ¿per què no a sopar? –va dir la Helen Clarke–. Al cap i a la fi, de tant en tant hem d’agafar el toro per les banyes.

Al final hauria d’acabar intervenint. La Constance no em mirava, només a la Helen Clarke.

–¿I per què no convidem la bona gent del poble? –vaig preguntar ben fort.

–Déu meu, Mary Katherine –va dir la Helen Clarke–. Ara sí que em deixes parada. –Va riure.– No recordo que mai els Blackwood es fessin amb els vilatans –va dir.

–Ens odien –vaig dir.

–No faig cas de les seves tafaneries i espero que tu tampoc. I, Mary Katherine, saps tan bé com jo que el noranta per cent d’aquesta sensació és cosa de la teva imaginació i si intentessis ser mínimament amable mai ningú no diria res en contra teu. Déu meu. És clar que algun cop hi ha hagut una mica d’animadversió, però crec que en fas un gra massa.

–La gent és molt tafanera –va dir la senyora Wright, donant-nos la raó.

–Jo vaig dient que era amiga íntima dels Blackwood i que no me n’avergonyeixo gens ni mica. Has d’estar amb la gent de la teva classe, Constance. No parlen de nosaltres.

M’hauria agradat que fossin més divertides; em va semblar que la Constance feia cara de cansada. Si se n’haguessin anat li hauria pentinat els cabells fins que s’adormís.

–Ve l’oncle Julian –vaig dir a la Constance. Sentia el sorollet que feia la cadira de rodes al rebedor i em vaig aixecar per obrir la porta.

La Helen Clarke va dir:

–¿Creieu que la gent tindria por de venir a veure-us? –i l’oncle Julian es va aturar a la porta. S’havia posat la seva corbata elegant per prendre el te en companyia i s’havia rentat la cara tan fort que li havia quedat vermella.

–Por? –va dir–. ¿De visitar-nos? –Va fer una reverència a la senyora Wright des de la cadira i després a la Helen Clarke.– Senyora –va dir–, senyora.

Jo sabia que no es recordava dels seus noms ni d’haver-les vist abans.

–Fa bona cara, Julian –va dir la Helen Clarke.

–¿Por de venir a visitar-nos? Disculpi que repeteixi les seves paraules, senyora, però estic desconcertat. Al cap i a la fi, la meva neboda va ser absolta de l’acusació d’assassinat. Ara visitar-nos no hauria de representar cap perill.

La senyora Wright va fer un gest sobtat cap a la seva tasseta de te i després va deixar les mans a la falda amb determinació.

–Es podria dir que hi ha perills a tot arreu –va dir l’oncle Julian–. Perill d’enverinament, i tant. La meva neboda us podria ensenyar els perills més insospitats: plantes de jardí més mortals que serps i espècies ben corrents que tallen com ganivets les parets de l’estómac, senyora. La meva neboda...

–Quin jardí més preciós –va dir la senyora Wright sincerament a la Constance–. De veritat que no sé com t’ho fas.

La Helen Clarke va dir categòrica:

–Tot això ha quedat oblidat fa temps, Julian. Ja no hi pensa ningú.

–Doncs quina pena –va dir l’oncle Julian–. Un cas dels més fascinants, un dels pocs misteris més genuïns de la nostra època. De la meva, particularment. L’obra de la meva vida –va dir a la senyora Wright.

–Julian –va dir la Helen Clarke ràpidament; la senyora Wright semblava hipnotitzada–. Hi ha una cosa que es diu bon gust, Julian.

–¿Bon gust, senyora? ¿Que ha tastat algun cop l’arsènic? Li asseguro que hi ha un moment d’absoluta incredulitat abans que la ment accepti...

Una estona abans la pobra senyora Wright segurament s’hauria mossegat la llengua abans de treure el tema, però ara va dir, gairebé sense respiració:

–¿Vol dir que se’n recorda?

–Recordar –va sospirar l’oncle Julian, movent el cap alegrement–. ¿Potser –va dir entusiasmat–, potser no està familiaritzada amb la història? Potser li podria...

–Julian –va dir la Helen Clarke–. La Lucille no en vol saber res. Hauria de fer-li vergonya preguntar-l’hi.

Em va semblar que la senyora Wright es moria de ganes de sentir-la i vaig mirar la Constance just quan ella em mirava; totes dues estàvem molt serenes, com el tema requeria, però sabia que s’ho estava passant tan bé com jo; ens agradava sentir l’oncle Julian, que es passava el dia tan sol.

I a la pobra, pobrissona senyora Wright, la temptació se li feia insuportable i no se’n podia estar. Es va posar molt vermella i va vacil·lar, però l’oncle Julian era temptador i la voluntat de la senyora Wright no s’hi va poder resistir més.

–Va passar en aquesta casa –va dir ella com si resés.

Ens vam quedar callats, mirant-la amb educació, i va mormolar:

–Els demano que em disculpin.

–Evidentment, en aquesta casa –va dir la Constance–. Al menjador. Estàvem sopant.

–La família s’havia reunit per a l’àpat del vespre –va dir l’oncle Julian, acaronant cada paraula–. Mai no hauríem pensat que seria l’última vegada.

–Arsènic al sucre –va dir la senyora Wright, deixada anar i sense cap mena de decòrum.

–Vaig posar-me sucre. –L’oncle Julian la va assenyalar.– Vaig posar-me sucre a les móres. Per sort –i va fer un lleu somriure–, el destí va intervenir. A alguns de nosaltres, aquell dia, ens va conduir cap a les portes de la mort. Alguns de nosaltres, innocents i sense sospitar res, vam fer, involuntàriament, la darrera passa cap a l’oblit. Alguns de nosaltres ens vam posar molt poc sucre.

–Jo mai no menjo fruites del bosc –va dir la Constance; va mirar la senyora Wright de fit a fit i li va dir, tota seriosa–: Gairebé mai no poso sucre a res. Ni ara.

–Això va jugar en contra seva durant el judici –va dir l’oncle Julian–. Que mai no es posés sucre, vull dir. Però a la meva neboda mai no li han agradat les fruites del bosc. Des de petita que no en volia saber res.

–Si us plau –va dir en veu alta i forta la Helen Clarke–, això és un escàndol; no puc consentir que en parleu. Constance, Julian, ¿què pensarà la Lucille de vosaltres?

–No passa res, de debò –va dir la senyora Wright, alçant les mans.

–No em penso quedar aquí i sentir ni una paraula més –va dir la Helen Clarke–. La Constance hauria de començar a pensar en el seu futur; no és gens sa quedar-se atrapat en el passat; la pobrissona ja ha patit prou.

–Bé, és clar que els trobo a faltar –va dir la Constance–. Tot ha canviat molt des que no hi són, però de cap manera em considero una persona que pateix.

–Depèn de com es miri –va seguir l’oncle Julian–, vaig tenir una sort immensa. Sóc el supervivent del cas d’enverinament més sensacional del segle. Tinc tots els retalls de premsa. Coneixia les víctimes i l’acusada íntimament com només podria un familiar que visqués a la mateixa casa. Tinc apunts exhaustius de tot el que va passar. Mai no me n’he recuperat.

–Els he dit que no en vull sentir a parlar –va dir la Helen Clarke.

L’oncle Julian va callar. Va mirar a la Helen Clarke i després a la Constance.

–¿Va passar de debò? –va preguntar al cap d’un moment amb els dits sobre la boca.

–És clar que va passar –va somriure-li la Constance.

–Tinc els retalls de premsa –va dir l’oncle Julian, insegur–. Tinc els meus apunts –va dir a la Helen Clarke–. Ho tinc tot escrit.

–Va ser terrible. –La senyora Wright va inclinar-se endavant, decidida i l’oncle Julian es va girar cap a ella.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.