Antònia Vicens

39º a l’ombra

Epíleg de Sebastià Portell

Coberta: Jaume Muntaner a partir d’un detall de la postal

Platja de Can Pastilla, Mallorca, c. 1967 (Talleres A. Zerkowitz, fotógrafo, Barcelona). Distribuïda a Mallorca per V. Rotger

Primera edició a Lleonard Muntaner, Editor: setembre de 2019

Edició digital: maig de 2020

© Antònia Vicens, 1968, 2019

© De l’epíleg: Sebastià Portell, 2019

© D’aquesta edició:

carrer de Joan Bauçà, 33 - 1r | 07007 Palma (Mallorca)

editorial@lleonardmuntanereditor.cat

www.lleonardmuntanereditor.cat

Revisió lingüística: Maria Muntaner

Maquetació e-book: Susana Cardona

e-ISBN: 978 - 84 - 17833-38-1

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només es pot dur a terme amb l’autorització dels seus titulars, a part de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (www.cedro.org) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne fragments.

Taula

Capítol 1

Capítol 2

Capítol 3

Capítol 4

Capítol 5

Capítol 6

Capítol 7

Capítol 8

Capítol 9

Capítol 10

Capítol 11

Capítol 12

Capítol 13

Capítol 14

Capítol 15

Capítol 16

Capítol 17

Capítol 18

Capítol 19

Capítol 20

Capítol 21

Capítol 22

Capítol 23

Lletra de mercuri: 39º a l’ombra i la temperatura d’un temps Sebastià Portell

1

I cada dia em passava el mateix. Em despertava a l’hora justa, i no hi havia manera de córrer. Primer obria un ull, després estirava un peu, sorneguerament, mollanament, com si tengués un nervi enganxat al somier. Aleshores m’havia de pentinar a l’atropellada. Si em pintava els ulls i més tard em tornava a mirar, sempre en solia dur un més carregat de pintura que l’altre. El cas és que em volia assemblar a una al·lota de damunt una revista i cada vespre, en colgar-me, feia el propòsit d’aixecar-me una hora abans per poder-me arreglar amb cura. Inútil. I encara pel camí m’entretenia mirant les muntanyes, llunyanes, al fons, posant límits al paisatge.

La botiga de souvenirs on jo despatxava era davant l’hotel El Galió i devora el cafè de ca n’Andreu. Quan hi arribava als matins, devers les nou i mitja, n’Andreu solia estar damunt el portal, fent-se nus als dits amb la cortina de fils de plàstic. Jo li deia:

—Has vist ses muntanyes, avui? Quins matisos!

N’Andreu no anava de muntanyes ni de colors. N’Andreu, un bon plat de pollastre rostit i una estrangera grassona. N’Andreu només llegia del diari la pàgina dels esports i, de la ràdio, just escoltava la música cridanera. Tanmateix, no sé exactament per què, m’atreia una mica. Era alt i revingut com una fortalesa, colrat com un terròs; i potser per això a vegades sentia l’impuls de llançar-me dins els seus braços peluts, com en un refugi, i contar-li cosetes. Però ca! No hauria comprès res. Era un belitre.

A dir vera, el meu treball de dependenta així mateix m’agradava; estava sola i ningú no em feia els comptes. A més, em distreia veient passar tantíssima gent, imaginant-ne la història. Com que venia begudes fresques i gelats, les cambreres d’El Galió, panteixoses de cansament i de calorassa, de tant en tant venien a prendre un refresc i aprofitaven l’esplai per fer una xerradeta. La majoria eren fadrines i forasteres, un poc curtes, bones al·lotes. Als vespres ballaven més que no dormien i els diumenges, a l’església, animaven la missa cantant salms amb les seves veus una mica enfitoses i esbarrades.

I pel cafè del costat passaven un esplet de senyors que parlaven de la seva vida, i a mi em tenien confiança.

A vegades també discutien de política, tornant de mil colors, pegant cops forts damunt la taula. Jo restava a la lluna; però després recordaven la seva infantesa, contaven coses de les seves dones, dels seus fills. I jo, dreta damunt el portal component ara un capell, suara venent una botella d’oli per al sol, entrellucava un món més feliç i també més tràgic que el que havia deixat endarrere.

Perquè els meus pares havien mort quan jo encara era una criatura i havia crescut a ca uns oncles que em volien bé i una cosina que ens estimàvem com a germanes. Tanmateix, darrerament sentia una necessitat quasi boja de cercar coses noves. Anar-me’n lluny. Ser lliure, sobretot de mi. I creia que ho aconseguiria canviant d’ambient. Però ni em sabia oblidar ni em sabia divertir. Car som una freda.

I n’Andreu debades dient-me que estava bona i coses per l’estil. Provava de fer-me un pessic, em fitava, però just aconseguia que m’enrojolàs; després se’n fotia dient-me que era una figaflor.

La veritat és que havia crescut tímida i descontenta. Vaig començar a analitzar massa petita. De precís. Quan sortíem de costura, la tia ens feia seure, a na Maria i a mi, devora ella, per ensenyar-nos a perfilar la roba d’home que ella cosia. Solia dir-nos:

—Ser fenera és sa virtut més gran que pot tenir una al·lota. A sa vostra edat, jo ja tenia ses mans calloses de tant de cavar sa terra. Un homo, quan se vol casar, cerca una al·lota fenera; ara, per divertir-se, tant li fa que sia embambada. Au, asseis-vos de pressa! Ací hi ha agulles, allà es fil, dins es calaix de sa màquina trobareu didals. Au, i vos contaré una historieta: això era i no era un jove i una al·lota que s’estimaven i festejaven d’amagat, i un dia ella va arriscar es seu bon nom per fugir amb ell, i se casaren. Tot d’una comanaren una nina; però un dia ella va sabre que ell, de fadrí, tenia una amant, i se li va desfermar sa gelosia com una torrentera. No, filles meves, sa felicitat no existeix; però, així i tot, ses nines, quan són grans, han de cercar homo i s’han de casar.

—Idò jo no me casaré.

—No? I què faries, tota sola? Ja ho diuen: un tot sol és un mussol. Digues, què faries?

Na Maria acalava els ulls. No contestava.

—Sempre hi ha moments de felicitat. Oh, sí! Hi ha moments de goig que pesen més que anys sencers d’angúnies.

—I aquests moments, quins són, tia?

—Fins que te casis no els podràs sabre. Au, au, a veure si remenau es dits més de pressa! No hi ha res més bo que sa feina.

—Idò sa mestra mos diu que just hem de jugar i estudiar.

—Feina, feina ...

Altres pics, si na Maria i jo estàvem bulloses, començava a cridar-nos, feta un nus de nervis:

—Fora botar, fora cantar! Hi ha festa a sa plaça? Idò voltros no hi podeu anar. No, perquè el tio (sempre deia el tio, quan s’adreçava a totes dues) està tancat.

I na Maria i jo ens arrufàvem tremoloses en un racó de l’habitació, sense gosar dir res. A vegades fugíem a fer una volta; però tanmateix no aconseguíem divertir-nos i tornàvem a casa cop-piu, una darrere l’altra.

Em recordava del dia que, mentre cosíem, la tia seguint amb la seva contarella,

(«... i sa pobra al·lota casada de fresc va demanar an es seu homo explicacions de sa seva vida passada, i començaren ses discussions. Ella li retreia que havia arriscada s’honra pes seu amor; ell li deia que idò no hagués estat tan beneitona. Va arribar que dinaven un darrere s’altre i no es feien gens de cas. I tots dos vivien com dins un suplici...»), ens dugueren un telegrama que el tio havia sortit de la presó. Na Maria i jo no férem entrada ni eixida, però la tia, com si sobtadament hagués estat tocada per un corrent elèctric, es quedà enravenada i tremolosa com una làmina de metall. Na Maria i jo l’aguantàvem perquè no caigués de la cadira; però s’anava fent feixuga i a poc a poc la vàrem amollar.

Crec que feia cosa de tres anys que estava tancat a Anglaterra per afers de contraban. Quan va arribar, al cap d’un parell de dies, llarg, sec, feia la mitja mordala i donava la impressió de tenir mongetes seques aferrades a les conques dels ulls, menuts i enclotats, talment dues escletxes. La tia sanglotava igual que una nina petita quan li han pegat. Ell, sense dir res, va treure un mocador que li duia, sedós, amb caps de cavalls, i a na Maria i a mi una polsera per hom, de baules de color de plata amb penjarolls de peixets i olletes. Na Maria i jo tot d’una vàrem córrer a mostrar-la a unes amigues i, quan tornàrem a casa, la tia, complaguda, ens va senyalar el tio, silenciós, assegut devora ella, i jo no vaig saber conèixer si li eixamplava el rostre una espècie de somriure o si una cinglada del temps l’havia deixat marcat.

—Se’n va anar perquè voltros poguéssiu anar a costura i no haguéssiu de dur es calcetins sargits.

Na Maria va rompre en un plor escandalós tot envestint a córrer cap a la nostra habitació. En canvi jo vaig quedar una estoneta aturada i embadalida escoltant com la tia deia:

—No n’has de fer cas. Sa nina torna dona i, clar, es nirvis se li alteren massa aviat...

Em vaig empegueir una mica, i, fent el beneit, me’n vaig anar també a l’habitació. Na Maria seia damunt la catifa i encara sanglotava. Els seus ulls blaus estaven furiosos.

—Sempre seguit retraient-nos que se n’havia anat per noltros!

Em vaig estirar damunt el llit. Vaig pensar com devia ser mon pare. I que per ventura també se n’havia anat perquè jo no dugués els calcetins sargits, i la desgràcia l’havia trobat, o no l’havia trobat. Un dia, mentre perfilàvem, la tia ens va contar que un temps per no res mataven un home, i jo vaig començar a filar que, mon pare, el devien haver mort en aquells temps que per no res mataven homes.

—Estimar, estimar...

—Què vols dir, Maria?

Però na Maria no contestava.

Tot i amb això, els dies que seguiren nosaltres dues fèiem el que volíem, anàvem allà on volíem; però no teníem ganes de botar i riure.

Mentre que la tia feia bons menjars i es pentinava amb pretensions. Es veia animada, remerol, exaltada. Pel carrer, a tothom que trobava deia:

—Ho saps, que ha vengut en Toni meu?

A estones el tio, quan estava de bones, ens contava coses de la reina Isabel i d’artistes angleses que coneixia a través de revistes. També ens parlava dels seus veïns de cel·la. Deia que n’hi havia un que havia matat i robat i feia gloses. Un altre somiava cada vespre en veu alta el seu procés i cridava que era innocent. N’hi havia un que sempre anava capbaix i corrien veus que era capellà; però ningú no sabia quina tala havia feta. I una infinitat de condemnats per sempre, que amb el temps arribaven a tenir les mateixes fesomies, i a força de ser dolents havien tornat ximples. Un dia ens va fer una mena de discurset que per a ell devia ser de molta importància, ja que ens va fer seure mans plegades, llavors, accentuant la seva seriositat, va començar:

—Ja sou grandetes, i sé que ja hi ha al·lots que vos miren. Això no és dolent ni és bo. Lo que heu de procurar més és fer bonda. Si en feis, de bonda, jo faré tot quant podré perquè estigueu bé i no vos manqui res. Però si no en feis, sa caseta que tenim, quan em muiri la deixaré a qualsevol veïnat. I una altra cosa: quan arribi a vell, voldria que m’estimàssiu i me servíssiu bé. No hi ha res més lleig que no servir bé es seus pares. Ara, si voleu, vos ne podeu anar.

Na Maria i jo ens aixecàrem. Darrere nostre hi havia la tia, amb un punt d’orgull en el gest dels seus llavis grassos i blavosos. Semblava que s’havia plantat allà per escoltar alguna cosa transcendent.

Però al cap de dues setmanes tot havia canviat. Estava esblanqueïda i de tant en tant s’arrambava a la paret i sospirava. Na Maria i jo la vàrem sorprendre exclamant:

—Aquest que ha vengut no és en Toni meu!

Un vespre, na Maria i jo sortírem a passejar. Feia tant de vent, que fins i tots els estels semblaven gronxar-se en el cel de betum. De les cases, sortien veus i olor de menjar. Na Maria se subjectava la falda i jo deixava que em voleiàs.

—Tu, torna arrere —em va dir.

—Per què?

—Ves-te’n, dic!

Vaig romandre aturada. Ella seguí endavant. Jo volia saber on anava, segurament a l’església a resar, a immolar-se vaig pensar, i la seguia a poc a poc. De cop, ella es va girar i va veure que l’espiava. Sense dir-nos res tornàrem a casa amb un sentiment de por, de desgràcia.

Encara que, aparentment, la vida era com abans: el tio treballava en el moll de les barques i la tia ens ensenyava de cosir:

—Això era i no era... Ah, idò aquells pobres enamorats s’havien casat, i no tenien cap dobler, i ho devien tot, i menjaven sopa clara. Ell se va posar en un negoci que li treia; però no feia gaire cas de sa dona i guardava es doblers per s’amant. Aquella pobra al·lota patia lo que no se pot dir. No és que n’hagués tret cap clarícia; però ho sospitava. I no hi ha sofriment més fort que es d’una sospita... A veure si moveu es dits més de pressa, refoi!, que de sa feina surt es profit. Voldreu ser sastresses quan sereu grans?

—A mi m’agradaria una altra cosa, tia.

—Quina?

—No ho sé.

—I tu, Maria?

—Res.

—I aquella al·lota?

—Ah, aquella al·lota no va ser feliç pus mai. Es homos difícilment estimen. Són cecs; tot ho fan a capfics, com es bous. Una al·lota se pot tirar en es seus peus, feta un riu de llàgrimes, i, segons com els pegui, la trepitjaran i li tiraran coces. No saben agrair res.

—Jo no me casaré.

—Sí; t’has de casar. I jove. Totes dues vos heu de casar. Si no se casen joves, ho tenen difícil. I ses dones naixem per casar-mos, per sofrir.

—Tu, no miris es al·lots perquè no t’has de casar, tanmateix. Bé, o te casaràs. Però valdria més que no.

M’ho deia na Maria qualque pic, quan sortíem de costura i els al·lots ens encalçaven. Jo no comprenia res i començava a tornar boieta.

A vegades discutíem dins el llit, amb el llum encès.

—Mon pare no és mon pare.

Na Maria obria molt els ulls; es mossegava una ungla i seguia:

—Ho entens? S’altre dia mon pare va venir gat de per la vila.

—Però jo me voldré casar.

—Vols ser una desgraciada? Tornar amb sa panxa grossa i tenir fills que també seran desgraciats? Au, dorm, que jo he d’escriure.

Ficava el cap davall el coixí, un ull cluc, l’altre obert, i només veia besllums, conceptes de la vida que es confonien ja abans de formular-se’m, i m’oprimien. Mentrestant, na Maria agafava una plagueta de davall el matalàs i escrivia.

—Per què no me dius què escrius?

—Coses que me passen pes cap, i coses que sent per aquí dins.

Na Maria es passava una mà pels pits planencs; el bolígraf entre els seus llavis fins i demacrats. Era prima i blanquinosa; però els ulls, que eren molt grossos, li brillaven com dos llumenerets blaus.

—Voldria que un dia tot lo món ho llegís, això que escric. Perquè fos més feliç. Però no ho diguis a ningú, ni t’atrevesquis mai a tocar aquesta plagueta. Jo sent moltes coses per aquí dins i veig cines per sa paret. De vegades veig això que jo escric posat en lletres de colors per ses voreres de ses carreteres. I sa gent s’atura a llegir-ho, i llavors ja ho és, feliç. Però no ho diguis mai. I, si mumare te demana què feim amb so llum encès tant de temps, tu digue-li lo mateix que jo, que jugam a endevinar coses.

La nostra habitació era quadradenca, malplana, amb una bombeta penjada al sostre davall una macada groga de paper de seda, dos llits de llenya blanca arrambats a la paret, un guarda-roba negrós i corcat i, darrere la porta, un peu de ribella i un mirall amb molts ulls d’ocell.

Jo, capficada davall el coixí, somiava amb una habitació espaiosa. Un vespre vaig interrompre na Maria:

—Si es govern no vol contrabàndol, per què no mos fa una casa nova?

I, de cop, vàrem sentir gemecs. Ens vàrem mirar un moment, a l’una botàrem del llit i correguérem cap al dormitori dels tios. La tia sanglotava espaordida i feia tremolar el llit. Devora ella, el tio, silenciós, la ventava. Ens digué:

—No és res.

Llavors, dins el nostre llit vetlàvem, na Maria i jo, orella de llebre.

—Saps? —em digué—. He fet una promesa... Bé, res.

2

L’ombra d’El Galió arribava a la meva botiga. La carretera d’enmig era estreta i gropelluda. Quasi durant tot el dia hi havia algun estranger badocant als aparadors o assajant-se capells que poques vegades compraven. També n’hi havia qualque quern per damunt la vorera del cafè. La majoria eren matrimonis grans que reien amb l’amo en Xesc de sa somera. L’anomenaven així perquè menava una somera grassona i un carretó verd desllustrat; convidava els estrangers a pujar al carretó, els feia fer una volta; després els volia fer entendre, amb senyes, que la somera sabia parlar i començava a fer-li gestos, i el pobre animal, amb els seus ulls foscos plens de fàstic, les orelles arreveixinades, de tant en tant engegava qualque bramul eixordador. Tot i amb això, els estrangers es divertien, fregaven el coll i la cua de la somera, que feia potadetes com si hi tengués una mosca vironera, i convidaven l’amo a seure amb ells i a beure.

—Fixau-vos en sos alemanys de mitja edat: si no són coixos, tenen un braç esguerrat o duen un ull de vidre. Tots estan marcats de guerra.

Ens ho solia dir sempre el senyor Vidal, subdirector d’El Galió, que els vespres acostumava a venir una estoneta al cafè. Era alt i gros, de popes balderes, ulls sortits i blanquinosos, nas amb escudeller, llavis molsuts.

A més era molt xerraire. S’entusiasmava tant amb la conversa, que li era igual dir bé com mal d’allò que tractava. Moltes vegades, el senyor Quetgles, el comptable d’El Galió, li feia una estona de companyia. Aquest era sec, color de caramutxa, arrufadet, galtes xuclades, nas com un clau de ganxo, llavis prims com orellanes, cabells arrissats. No parlava mai que no retragués la paraula injustícia. Jo ja estava farta de saber que era casat, que tenia sis fills, que li agradava anar a pescar, que desitjava comprar-se un llaüt; també que feia poesies. N’hi havia una que es titulava «La sal» i feia al·lusió al passatge evangèlic, descrivint les injustícies dels poderosos, és a dir, dels qui eren més que ell. I ens la recitava arrugant el front, de tant de seny que hi posava. El senyor Vidal era indiferent a l’Evangeli, però ambdós compartien la rancúnia cap als rics i per això se suportaven. El senyor Quetgles, a vegades s’exaltava contra el senyor James, propietari i alhora director d’El Galió. Deia que tenia molt de cap i gens de cor, que jugava brut amb ell perquè li exigia més feina que la convinguda en el contracte, i que, si no el plantava, era perquè era més home que ell. Aquí, al senyor Vidal, no li quedava més remei que abaixar el cap, perquè, encara que pensàs igual, no volia arriscar el seu lloc de feina.

—Homo, Quetgles, te comprenc, però exageres. El senyor James... Homo!

—Lo que tu, o ets hipòcrita o ets covard. Ben segur que jo l’any que ve no estaré amb ell, ni en voldré sentir s’olor. Ara, tu hi seguiràs acoquinat, encara que te faci sa llenya damunt. Molta xètxara, tu; però fora fets. Xerres i t’embulles; xerres tant, que tu mateix no saps quan t’has de creure.

—Tu no m’has d’insultar, cony! I el senyor James és es meu jefe i mereix tots es meus respectes.

—I, perquè és es teu jefe, si te diu: fes una cucavela, la faràs; i si te diu: llustra’m ses sabates, t’hi agenollaràs. Ah, jo no! Ell me paga una feina que li faig; per aquesta part estam cabals. És a dir, ell me deu, perquè faig més que no em toca. Jo, que som pobre, don a un ric: mira tu com està el món. Endemés, quan un de noltros s’acoquina i se fa esclau d’un peix gros, és injust amb ell mateix. Injust, Vidal, injust!

—Potser tenguis raó, Quetgles. Potser... Ui, no m’acaloris! Tu no canviaràs el món.

El senyor Quetgles, amb quatre passes llargues, de costat, un manat de carpetes davall el braç, orgullós d’ell mateix, se n’anava cap a El Galió, a seguir la seva tasca. El senyor Vidal se’l mirava, fregant-se els bigotis espessos i lluents. Després demanava a n’Andreu que li servís un te; tot seguit s’adreçava a mi:

—Què volies que fes? Com a subdirector que som de l’hotel, me tocava pegar-li una morma, a aquest desgraciat. Deixar-lo en es carrer, si importa. Sí. Hauria de besar ses petjades del senyor James... És clar que té sa seva mica de raó, pobre. En confiança: jo també sempre he tengut ràbia an es rics. Vulguem o no vulguem, es doblers mos fan poderosos, mos donen seguretat i posició i mos curen de complexos. Un pot ser criminal, lladre, marieta; però, si té fortuna i de tant en tant fa un donatiu a l’església perquè en parlin damunt sa trona, serà un sant. Veus aquell inflat que passa amb es cotxo vermell? És propietari de més de mitja Cala. S’ha fet riquíssim a força d’arruïnar-ne molts. Per una pesseta vendria s’ànima an el dimoni. Però clar! Fa obres de caritat, i sa gent, quan el veu, s’hi aboca a fer-li cas, i per poc no li besen s’anell com a un bisbe. Sí, filla meva, sí: es rics me fan ràbia; però, què vols que faci? Tenc una dona i una filla, i no vull que els falti res. Per això call i faig es beneit. Sobretot vull que sa nina —que ho és, de guapa, i que en té, de gràcia!— s’eduqui bé i tengui una bona cultura; que quan sigui gran, faci lo que faci i vagi allà on vagi, estigui segura d’ella mateixa i no hagi de tenir ràbia com son pare...

El senyor Vidal es bevia el te d’una empenta. Després em deia que li preparàs el darrer tebeo que havia sortit. I jo no sabia què pensar d’aquell home que, a penes coneixent-lo, em contava els seus sentiments i llegia historietes de fer riure. S’excusava:

—Un llegeix quatre bajanades, sí, ho sé; però almanco te fan fer sa mitja. En canvi, agafes un diari, i què? Reunions parlamentàries ací, amollen un coet allà, que si sa guerra és necessària perquè hi hagi pau, que si una tal invasió, que si tants morts...

I per amunt i per avall, el senyor Vidal.

El senyor James, només el veia passar. Alt, gras, però airós. Es veia jove amb els cabells tombant-li a gris, el front baix i, com els cans, donava la impressió que sempre ensumava. Tot d’una ullada, semblava un home orgullós i autoritari. Jo, sempre que el veia, m’embadalia mirant-lo. De la seva vida privada just sabia que anava molt atrafegat amb els negocis, que era casat i que vivia en un xalet solitari.

Na Socors, una cambrera que quan havia acabat la feina venia a seure a la fresca de la botiga, em contava que era un senyor esquerp i que el personal li tenia por. Quan ell entrava, tot eren corregudes per posar-se cadascú en el seu lloc, de la manera més estricta. Que no hi hagués ni un cendrer amb cendra estantissa, ni un grum de pols en cap taulell, ni a les rajoles cap lletjura; que el tocadiscos no sonàs un sentit més alt, i tothom ben net i ben pentinat. Quan ell hi era, el traginar del personal adoptava com un ritme de clínica. Deia, na Socors, que només la seva secretària, una al·lota de poble, esquiva i pàl·lida, gosava moure’s davant ell amb naturalitat i despreocupació. Un dia que na Socors fregava tota tremolosa pel despatx, va entrar ella amb les mans plenes de floretes del camp i les hi llançà damunt la taula.

El senyor James va deixar de banda el seu llibrot de números per mirar-se les flors, complagut i interessat.

Llavors na Rosa, amb tranquil·litat, va arreplegar-les, tot dient:

—Li estic agraïda.

—De què?

—Que no m’enviï a filar amb ses meves floretes.

—Si me fas content. Digues, Rosa, tu no me tens por?

—Oh, no!

—Digues també: què penses de mi? Me trobes un cínic?

—Jo el trob bo i intel·ligent. Sempre l’hi he dit.

Tot seguit na Rosa agafà uns arxivadors i començà a ordenar-los cantussejant una cançó qualsevol. Quan va adonar-se de na Socors va tenir una mica d’esglai.

—I saps què diuen? —va afegir na Socors—. Idò que estan una mica enamorats; però sa majoria opinen que ell la té... ara no me surt sa paraula, com a embambada o hipnotitzada; però per tenir-la sempre disponible quan necessita dictar-li una carta a qualsevol hora, no per res sentimental.

Na Socors tenia xètxara com totes les forasteres, i a vegades jo no sabia si l’havia de plànyer o enviar-la a fregir ous de lloca. Alta, grossa de darreres, la cara ampla i curta, mal pentinada sempre i, per molt que es rentàs, donava la impressió que anava enfitada. Un dia em va contar, tota llastimosa, que era d’un poblet d’Albacete i que feia molts anys que havia fugit de casa seva per la necessitat de guanyar doblers, perquè els seus pares eren molt vells i ella els havia de mantenir, i això és un jou molt feixuc per a una al·lota jove. La feina de cambrera no li agradava. Això d’haver de llevar la brutor de tanta gent! Però no li quedava altre remei. A penes sabia llegir, servia per a ben poques coses. La seva il·lusió des de petita era ser model; desfilar per passadissos encatifats, ara un vestit, suara una camisa, una mitja volta, una alçada de braç, i tot un públic de senyores d’upa pendent de les seves passes, dels seus gestos. Els seus jocs havien estat embolicar-se pedaços, fer-se trenes i, caminant de puntes, somreia a les parets plenes de boques de calç caiguda de la seva habitació. Però, quan es va presentar en una casa de modes a veure si servia per a model, li digueren, sense gens ni mica de delicadesa, que no era prou bella ni prou ben feta. Després...

Na Socors estava amb mi fins que jo tancava la botiga, perquè li agradava veure passar gent i guaitar l’ambient de ca n’Andreu que, quan fosquejava, s’omplia d’estrangers. El taulell era de mig aiguavés amb molts prestatges plens de botelles i estrelles de mar assecades. I n’Andreu allà, servint copes, cada cop més animat. Quasi sempre començaven cantant un himne a grans veus, després ballaven i botaven i les dones d’uns s’aferraven amb els homes de les altres.

I na Socors, com si fos una mosqueta morta, es duia les mans al cap dient que tot allò era espantós. Tanmateix, jo havia sentit dir que eren pocs els vespres que no es colgava amb qualque cambrer.

3

I aquest Andreu, vaja un belitre!

Un dia se’m va acudir de dir-li:

—Jo no sé què és riure. Mai no he estat una al·lota que hagi sortit amb un i amb s’altre i que s’hagi passejada. Jo no sé disfrutar sa meva joventut. A ca sa tia mai no vaig veure alegria, mai! Fins an es punt que necessit estar trista per sentir-me bé. Mira si ho és, d’absurd, si un dia ric un poc o pens bajanades, llavò tenc remordiments. Jo ho voldria vèncer, tot això.

Però n’Andreu s’esbudellava de riure, penjat a la cortina. No, no comprenia res. I jo, com una bleda, encara insistia:

—Has reparat ses muntanyes, avui? Pareixen de llum. Sa meva cosina sempre me deia que ses muntanyes l’atreien. Sa meva cosina nom Maria i...

Però n’Andreu vinga riure, dient que la meva cosina i jo devíem ser dues pomes. I jo era prou beneita perquè aquestes ximpleries m’irritassin.

M’irritava tot, com si tengués un escurçó dins l’estómac. I el passat sense cap atractiu projectant-se’m. Això era i no era, històries d’amor malaurades; el rostre del tio sense immutar-se mai, com si estigués sumit en un profund silenci dins ell mateix. La tia sempre seguit el burxava, nerviosa i punyent, i ell no feia sinó accentuar la seva expressió deprimida. És vera que el dia menys pensat es posava a xerrar, a fer la mitja, es desfeia per donar-nos gust i tot anava un xalar. Però, quan un bri d’alegria començava a arrelar dins nosaltres, ell tornava a acopar la barra i reprenia l’expressió d’abans. I la tia niala i malsofrida, i les històries que ens contava eren cada dia més ferestes. Insistia:

—Devíem part de sa casa i es primer any d’haver-se’n anat vàrem acabar de pagar-la, i s’altre any compràrem sa ràdio. Ah, que ho recordau? No dormíreu d’alegria, i tot lo dia cançó ve i cançó va, i jo ben marejada. Llavò vos vàrem comprar una pepa que plorava, i olletes, i platets de llauna; i aquestes foteses a noltros mos costaven estar separats essent joves. Llavò aquests anys tan terribles. I ara...

Aquí la tia sospirava i els ulls color de rata se li aigualien.

—No ho endevines? S’entén massa bé que han deixat d’estimar-se.

M’ho deia na Maria, asseguda damunt el llit, els ulls fits en la paret d’enfront. Déu sap què hi veia! Ara ja no escrivia. Guardava la plagueta davall la funda del matalàs, i a mi em tenia prohibit fins tocar-la, perquè el contingut era sagrat, ja que ella era una escollida. Molts de vespres, quan ja havíem apagat el llum i jo mig dormia, ella baixava del llit i pregava. Els matins, quan encara feia fosca, s’aixecava per anar a missa primera, i, en tornar, el seu rostre em semblava exaltat, ple de misteri. A vegades em deia:

—Mon pare i mumare se tornaran a estimar.

Però els meus pensaments anaven darrere al·lots. A més, en una casa just davant ca la tia, cada vespre s’aplegava una colla de jovençans a assajar música. Eren poc més o menys de la meva edat i volien formar una orquestra. N’hi havia un que em xocava, i, mentre na Maria resava, la meva imaginació es complaïa a somiar aventures amb ell. M’agradava afigurar-me que jo corria per una marina i que ell m’encalçava; i aleshores, o bé jo queia i ell em duia en braços, o bé es posava a ploure i ens havíem d’arraconar dins una cova, fer foc d’un poc de fullaca i, donant-nos l’esquena, despullar-nos de la roba banyada. A vegades també m’abellia pensar que ens passejàvem plegats als vespres pels carrers, i jo li contava totes les meves cosetes. El cas curiós és que amb aquest jove, quan ens trobàvem sols, no ens saludàvem. En veure’l, jo sempre acotava el cap, empegueïda, recordant que per ventura el vespre abans havia gosat imaginar que em despullava davant ell, encara que ens donàssim l’esquena, perquè, ben pensat, el jove més formal, en una circumstància així, sempre miraria una mica de cua d’ull, i el meu cos s’havia desenrotllat primerenc i atractiu.

M’ho deia en Miquel, un dels pocs joves que tractava. El vaig conèixer una de les comptades vegades que vaig anar a un ball. I encara vaig fugir d’unes completes, d’amagat de na Maria. En Miquel era una mica arrufat d’espatlles, però plantós, amb els llavis i els ulls sortits. Tenia cara d’ocell, trobava jo, i a cada volta que em feia fer m’estrenyia i em deia que tenia un cos magnífic. D’ençà d’aquell dia, vaig començar a observar-me davant el mirall. Assajava maneres per parlar amb els homes, fins que na Maria em va sorprendre, començant a ginjolar-me que pecava de vanitat.

—Sí, això són pecats de vanitat. Santa Teresa, abans de convertir-se, també ho era, vanitosa, i un miracle de Déu la va salvar. Clar, començam per no donar importància a coses petites i mos anam enfangant dins ses grosses. No te basta veure mon pare i mumare per sabre que sa felicitat no existeix? Si tu fossis un poc més bona, tot lo món ho seria, un poc més bo i més feliç.

Bé; i jo sempre seguit lluitant amb la meva vanitat i els seus conceptes de moral. I vinga donar llauna al confés:

—Pare, perdonau-me perquè he pecat. Fa vuit dies que no m’he confessada, i sempre seguit pensant en vanitats...

Ca! No n’estava gens ni mica, de penedida! Desitjava agradar ardentment. A més, després de tot el dia de treballar, de sentir gemecs i de veure males cares, necessitava una mica d’esplai per no avorrir la meva existència, que ja em començava a pesar. Ara ja havia deixat de banda el músic. El meu pensament s’omplia d’en Miquel, la seva mirada tan atrevida, els ulls tan feixucs. Era la seva amant, i ens donàvem hora a carrerons foscos, quan el sol s’havia post darrere els ametllers del camp i al cel hi havia deixalles del color de l’horabaixa, i tot era molt romàntic... Mentrestant na Maria pregava i es faixava la cintura amb cordons de ferro. Una nit em va despertar justament quan somiava que cantava amb una orquestra i un jove em llançava flors.

—L’has vista, tu?

—Vista, què? Ah, un jove me tirava flors. Jo cantava...

—No has vist una claror, i...?

Va encendre el llum. Tenia els ulls astorats, però lluents, com a animats per una imatge que només ella percebia. En canvi, semblava tenir les faccions més sortides i que un vent poderós i invisible les hi fes tremolar.

—L’he vista. Sí. La Puríssima.

—Maria!

—Resava, i de cop... Voltada de llum...

—Jo també les he vistes, ses flors que me tirava es jove. I les he ensumades i tot.

—No, però no. Que sí, que l’he vista! Si ho deies! (Oh, si ho deies!) Això mos ha de servir per ser més bones, totes dues.

D’aleshores ençà, em cridava els matins perquè anàs a missa amb ella. Quina son, quina lassitud del cos suat, mollà entre els llençols, el so feixuc! M’aixecava. Qui hauria gosat contradir una cosina que havia vist la Puríssima! Ens estopejàvem els ulls amb aigua fresca, ens pegàvem una pentinada, i cap a l’església s’ha dit, amb fred, i fosca, arrufades, de bracet. De tant en tant trobàvem qualque home que s’escurava la gorja i escopia. Miolaven moixos; escainaven galls. Guspirejaven estrelles. A les teulades, clapes de l’aurora insinuant-se. Les cases cluques, endormiscades, grisenques, geperudes. A l’església, només quatre beates velles, ombres incertes entre la foscor cantellosa dels bancs. La capella, d’aspres columnes de mig arc, enllaçades al sòtil en una mena de nus amb el vitratge projectant fressèlies, com una baralla de colors damunt el trespol de pedra picada. I, davant l’altar, el rector, místic i solemne. I era el confés de na Maria. I junts tramaven dur totes les al·lotes del poble a uns cursets espirituals en un monestir que hi ha entre muntanyes, pels afores de Ciutat.

A vegades, cosint, la tia es quedava embadalida contemplant na Maria, silenciosa, capficada. Exclamava:

—També aquesta.

Llavors romania una estona amb els llavis arrugats, el front encongit. Després, a poc a poc, se li apaivagava l’expressió:

—Això era i no era... una pobra al·lota, sa més bona, tota baves pes seu homo, i despreciada. Seguien compartint sa mateixa habitació i es mateix llit, però no li feia fills. I no és que fos un marieta, no, perquè anava d’altres...

En veure que na Maria ni tan sols la sentia ni l’escoltava, tornava a sospirar:

—Déu mos guard ca nostra i es corral! Tots hi anirem, al cel, si mos hi volen! Tots haurem patit. Tots hi anirem, al cel!

—Mumare, alerta a dir flastomies, perquè tots serem jutjats.

—Ah, escoltaves! Escoltaves, així mateix. I tu què tens, que ta mare no pot sabre? Quina és sa teva creu?

—Voltros. Oh!

Na Maria de cop es va tapar la boca, com si volgués esborrar la paraula que acabava de dir; però la tia ja plorava.

Era una temporada que el silenci del tio era més aviat un crit ofegador, i la tia havia tornat tan susceptible que no la podien contradir, perquè aviat vessava llàgrimes. Un dia, mentre dinàvem, va exclamar de cop:

—Digue-li, a ton pare, digue-li, an el tio: es temps que ell no hi era, anava a sa perruqueria, jo?, me pintava, jo? me posava olors? Digau-li si sempre no sospirava per ell, que ni de bromes ni de veres cap homo no mos va embrutar mai es portal, en no ser es carter quan mos duia ses seves cartes, que sempre trobàvem que se torbava, perquè en volíem rebre cada dia.

Els ulls li varen tornar dues vegades grossos, al tio. Jo encara no havia reparat mai que els tengués color d’oli. Na Maria, com si hagués previst tal incidència, va tenir el sermonet a punt. Va enravenar una mica el cos, va endurir l’expressió i, amb els punys closos, va rompre:

—Jo no sé què hi ha entre voltros. Però, si un des dos ha faltat a s’altre, perdonau-vos. I començar de nou.

El tio encara obria més els ulls. Com si no comprengués res.

—Vos ho suplic. Tanmateix mos hem de morir, i es dia del judici sa justícia tendrà misericòrdia amb noltros segons com haurem sabut perdonar.

Del tot astorat, el tio la mirava com si pensàs: i aquesta amb quins coverbos me surt! Mentrestant, la tia plorinyava.

Més tard, quan fèiem els llits, na Maria em digué:

—Trobes que he estat dura?

—No sé d’on t’ho treus, tot això que dius. En no ser des llibres de per l’església.

—Idò no. Tot lo que diuen es llibres de l’església, jo tanmateix ja ho duc escrit dins mi mateixa.

I, deixant el llençol de banda, va treure’s de dins els sostenidors un full de paper mastegat. Ja tenia quinze al·lotes apuntades per anar als cursets. I jo entre elles.

—És fruit de s’oració —va dir.

4

I tot, tot, em feia pena. El cant entorcillat dels ocells, la veu trencada dels homes.

Un teulader havia caigut del niu. Un nin, rient, li havia fermat una cordellina a una cama. L’animaló d’aletes tendres esperonejava, espantat, i un moix famolenc pegà bot i l’aglapí. Va plorar el nin i els homes rigueren, dissortats, beguts. Havien vingut a la Cala comptant de trobar feina en algun hotel. Feina qualsevol. I no en trobaven. N’hi havia que tenien contracte de l’any anterior; però no els valgué de res, perquè l’hotel havia canviat de direcció. Negocis, paranys... La madona de l’hostal els donava menjar a pagar quan poguessin. Homes joves i vells grinyolaven contra el destí, el sol que no sortia per a ells. I eren homes amb braços revinguts, disposts, amb una família a mantenir. Els més joves parlaven d’anar-se’n a treballar a França o qui sap. A vegades, al temps del dinar, s’arrambaven a mi. Flastomaven. Contra tot. Els ulls encesos de vi. L’alè pudent de vi. La sang encesa de vi. Perquè se n’havien de tornar a la seva terra miserable, poblets perduts de la província d’Albacete, havent gastat tot quant tenien. Essent homes, essent forts, i a penes sabent llegir.

Protestava jo:

—Per què hi ha encara pobres tan pobres?

Però n’Andreu seguia:

—... idò vaja un jaleo. Vaig despatxar una barbaritat de xampany, de conyac, de tot i molt. Devien ser una vintena i tots s’engataren. Per paga vostès se’n van a jeure prest, i és de part de tard que sa cosa s’anima. Ui, ses dones! Com que estaven més alegres, no n’hi havia per qui en volia; i es homos, com que anaven beguts, clar, ho miraven i no ho veien. Es betzols armaven gresca entre ells. Hi havia l’alemany, tan brau, aquell client d’El Galió que segons diuen té sang reial, que la va agafar contra dos anglesos esquifits i desmanyotats i els va donar branca a ferir fins a fer-los sang. Això a un racó, i, a s’altre racó, ses dones fora corda. Quina panxada de riure! I jo, venga posar es tocadiscos a tota marxa i servir xampany. Els ho dic de veres: si qualque dia en tenen necessitat, de dona externa, m’ho diguin a mi.

—Homo, Andreu! —va exclamar el senyor Vidal—, ja està bé de presumir. Encara no hem perdut es cabells i tenim es ventrell discret. No ho trobes, Quetgles?

—No me faltaria res més que, amb sis al·lots i sa dona que està bé, me n’anàs de tres qui n’agafa quatre. I tu, Andreu, vaja un puput! Brutes, elles.

—Elles. Això. Elles. Idò posa’t en es meu lloc, Quetgles, tu. He d’alternar; no me queda altre remei. I una te fa s’ullet, s’altra te dona beure a sa boca, i un se sent tot un homo i s’ha d’aguantar; sense ser grosser, perquè es càrrec t’obliga. I fer es cap viu. Perquè, si no, un drama familiar. I ja basten es de cada dia. Figura’t, Quetgles, que arribes a ca teva, cansat, i sa dona se t’aborda i t’ensuma, com un ca a son amo. Figura’t, Quetgles, que un dia se pensi sentir una olor qualsevol que li sembli de dona. Sa tragèdia! Fes-te’n càrrec, Andreu... Figura’t, al·lota, a lo que ha d’arribar un homo per servar sa pau. Consentir que t’ensumin, que recelin. Irritant tot. Valdria més un poc de pa amb oli i un tassó d’aigua, i viure tranquil. Ho pens moltes de vegades. Així un sempre està en guerra. Però aquesta maleïda mania de tornar ric! Tot, sabent que som un fava. No tenc coratge de matar una mosca, no gosaria enganar un homo. I per tornar ric se necessita tenir poca vergonya. Ser dur. Exacte: dur. I jo vaig perdre es coratge es temps des Moviment, que era soldat i me varen manar que disparàs a dos homos. I els veig moltes vegades, aquests homos, cames eixancades, penjant cap per avall d’un arbre. Però vull fer doblers, no vull passar misèria...

—Senyor Vidal...

Una cambrera s’arrambà i el va interrompre.

—Es escuradors just m’insulten. Què he de fer?

—Què te diuen?

—Que estic bona. I coses per l’estil.

—I jo què hi puc fer?

—Els he de pegar, senyor Vidal?

—Ca, dona! Dona gràcies al cel. I ben bona que estàs!

La cambrera se’n tornava riallera, mig corrent, remenant amb exageració els seus darreres ufanosos.

El senyor Vidal va estirar el coll darrere ella. Va prosseguir:

—Anys enrere, tenia un bon ofici, jo. I es qui era es meu jefe no me podia sofrir gaire, perquè tothom me tenia simpaties. Ell era un bergant que cada mig any canviava de cotxo i vessava es seu mal humor damunt es empleats. Damunt jo, principalment. Per fanfarroneria, per impotència, era capaç de tirar a sa paperera sa meva feina de dos dies; llavò, amb una rialleta, m’obligava: apa, Vidal, ho refaci, demà ho necessit sens falta. Però un dia, ja ben fart, li vaig dir que a altres forns pasten i fan millor pa, i que bon dia tenga. L’homo va quedar glaçat; sa ràbia no el deixava parlar; només escopia bimbolles de saliva i estava verd com un mort. Vaig estar més d’un mes sense feina, llavò, i pes meu cap ja hi passava de tot i molt, i res de bo. I sa dona punyint-me, que si per ella i per sa nina i per sa nina i per ella... Passava es dia llegint es anuncis des diaris, i molts de vespres rodava pes carrers, com a atordit, esperant es miracle d’una proposta. Mentrestant, s’odi se m’acumulava, i desitjava fer una malifeta. Però, com sempre, me mancava coratge. Un pic que tenia un ganivet a ses mans, just me va fregar un mal pensament i ja vaig tornar blanc, tot tremolós. Sa dona fins i tot volia córrer a cercar es metge. No va entendre res. Oh, si un pogués tornar en es temps de sa nostra joventut, quan érem dos jovençans que mos donàvem hora a tal cantó davant tal botiga, i mos passejàvem sense pensar en res més que en sa nostra il·lusió!

El senyor Quetgles va mirar el rellotge, va estirar el cap i es va aixecar, com a enfastidit, segurament perquè no ens havia pogut recitar la seva darrera poesia. Però era hora d’anar a emprendre el treball del capvespre, i, encara que el senyor Vidal estàs per sobre d’ell, a qui tenia por, consideració i ràbia, era al senyor James.

El senyor Vidal, pensarós, punyint-se un queixal amb un bastonet, va mirar com el senyor Quetgles entrava dins El Galió. Tot seguit, els llavis li prengueren forma d’avellana i cercà n’Andreu amb els ulls per parlar-li; però aquest feia temps que s’havia ficat dins el cafè amb dues estrangeres.

Damunt la vorera, jo vetllava una nina que graponejava el caramull de les espardenyes de ràfia, i mirava una teringa d’estrangers que venien de la platja, vermellosos, bofegats, despreocupats. També els cambrers, entusiasmats amb la darrera que els acceptava favors. L’home de la somera es passejava amb l’animal, cercant qualque cop de sort. Me feia patir que la pobra somera, perquè el seu amo prengués una copa de franc, hagués de comportar fregades a la cua, estirades d’orella, cops a l’esquena, i arri fins assuallà, arri fins assuquideçà. El sol es ponia, i raigs de llum esmorteïda enlluernaven les botelles i la bijuteria de l’aparador. Se sentia la mar, i les muntanyes accentuaven el seu perfil crestarut damunt l’aram del cel. Aquells estrangers, talment deixats, devien tenir els seus conceptes de moral, els seus problemes? Ves! Dos dies abans, dins la botiga, havia hagut d’estopejar un jove que es va acubar mentre triava un record per a la seva mare. Tot perquè l’al·lota li havia fugit amb un amic. I jo ben certa que es moria, tan esglaiat va caure. Li vaig donar conyac, el vaig ventar. Ni així. Vaig cridar n’Andreu, li vàrem tirar un pitxer d’aigua fresca a la cara. Ni així. S’havia posat a beure per oblidar-la. Quan a la fi reviscolà, n’Andreu l’animava en anglès, dient-li que, de dones, n’hi ha a balquena i que allò que importa és saber-les deixar córrer a temps. Però l’estormeiat gronxava el cap mollà, amb els ulls entelats i una rialleta benigna com si entrellucàs el món dels benaventurats. Al cap d’una estona llarga se n’anava, tomb no tomb, ensopegant amb els reclaus. Es va girar. El cos li feia figa, com si, amarat de suc, hagués tornat flonjo. Ens va fer senyes que, a Mallorca, pus mai. Però n’Andreu, esmortit de riure, vinga fer-me pessigolles i dir-me teba i que m’he d’espavilar.

Ja! De cop em vaig veure ballant i, d’una rampellada, entrant a l’església. Mentrestant el senyor Vidal parlant-me, i jo sense adonar-me’n.

—Sí —em va cridar—, no hi ha res millor que ser jove i estar enamorat. Llàstima, però, que aquella al·lota que t’ha fet somiar tantes meravelles, de casada deixi de ser tendra i no tengui altre orgull que fer de s’homo un xotet de cordeta. Així és sa meva dona. Així són ses des meus amics. Comencen amb pomeries i, quan te’n tems, se n’han emprès. I llavò tot són teories i fums. No comprenen que un homo, per estar satisfet, necessita sentir-se es gall. I elles hi surten perdent, ses bledes, perquè en lloc d’un homo tenen un gonella. Quan, després d’haver perdut aquella col·locació, ja estàvem a punt d’haver de vendre es mobles, me va sortir feina en una fàbrica de cremalleres, però hi havia moltes empleades joves i ella sempre seguit donant-me punyidor de si les devia mirar. I mirar envant, i mirar enrere, ja me tenia empipat. Llavò me va sortir aquesta plaça d’ara. Vidal —me va dir un amic—, és una feina interessant i de pessetes. Però ella, venga donar-me mala vida. I lo bo des cas, que voldria un cotxo, un pis i un gall d’or, si l’hi comprava. Però prou. Faré lo que ha de fer un homo de caràcter, i sa meva filla, de gran, no haurà de tenir complexos. És graciosíssima. La coneixes? Canta i balla, uf! Jo, de jovençà, hauria volgut ser comediant. Quan en es col·legi feien qualque representació, me donaven es paper difícil i el treia bé. Sempre afegia xinetes en es diàleg, i es frares s’enfadaven, però es públic reia més. Una temporada fins i tot vaig estudiar mímica i me sentia dins es meu món. Però, quan mon pare se’n va témer que perdia es temps amb aquestes brutors —deia ell—, me va llevar d’escola sense haver acabat es batxillerat. I ja hi som. De tot d’una no vaig trobar altra feina que de dependent en una botiga de roba de senyores; així mateix era divertit fer creure a ses dones que s’enduien sa tela de més gust, sa més apropiada per sa seva estatura, pes seu greix. Però no me xocava aquesta feina. No sé exactament per què, en patia sa meva dignitat. Necessitava una feina de més responsabilitat, un escenari de més muntura, i es temps seguia sense ser-me favorable. I jo somiar de nit i de dia sa possibilitat de mostrar an el món ses meves qualitats innates, es meu talent per sa representació. Me sabia de memòria centenars de poesies, dotzenes de comèdies que recitava davant es mirall, amb ses llàgrimes que me queien a roi seguit.

—Tan difícil és trobar una companyia?

—Res no és difícil i res no és fàcil en aquest món. Ara me trob fent d’hoteler, cosa que mai no m’havia passat pes cap. I consti que m’hi trob bé. Una capada, una estreta de mà, mitja reverència, donar sa raó an es client an es mateix temps que l’hi lleves, xerrar-li encara que no t’entengui, convèncer-lo que va errat, encara que tota sa raó sigui seva; que tot havia estat un malentès i que s’habitació que ocupen és millor que sa que els pertoca, que es menjar que mengen és més bo que es que els correspon; llavò, es darrer dia, oferir-los un ram de flors, perquè acabin creient que no els queda altre remei que mostrar-se agraïts. I fins l’any que ve, perquè tornaran. Sí, al·lota, el món poc més poc manco és una farsa, un aplec de veritats inventades i guanya aquell que té més imaginació. Això en tots es aspectes. Si se queixa es personal, els has de fer creure que veuen el món capgirat, que no hi ha res d’injustícia, que tot és lògic i proporcionat. Ah, sí, al·lota! És mal de governar un eixam de quaranta empleats, estufats de poques plomes, que tenen sa sort de no sabre res de res, i, perquè cobren uns doblerets que no havien vist ni en somnis, se senten com si tenguessin dret a fer renou i protestar per qualsevol cosa; com si ells fossin algú, es ignorants! És necessari de ser-ho, un ca de bou. És necessari que algú faci es paper de dolent, d’intransigent, de botxí. Que ses celles te tapin es blanc des ulls, no fos cosa que endevinassin sa teva debilitat; no deixar guaitar cap dent, que no se’n temin si te tastanegen. I està decidit que l’any que ve me tocarà fer aquest paper, ja que en James estarà a l’hotel que ara acaba de construir, un de més categoria. Ja me veig! Quan m’aixequi, me plantaré davant es mirall, faré cara de prunes agres, provaré gestos terrorífics, i així fins es vespre. Jo, que som dèbil per naturalesa, que per un no res es cor me fuig, i he guaitat la mort un parell de vegades. D’ençà d’aquell pic que me varen posar un fusell a ses mans i me varen dir: dispara. Jo ja vaig néixer frustrat. Probablement tampoc no hauria estat bon actor.

—Mon pare va morir, en aquell temps.

—No recordem aquestes coses. Mirem lo que tenim davant. A veure si trobes un novio per ací, i a divertir-se, que això és bo i sa. Com aquestes cabres d’alemanyes.

El senyor Vidal estava dret, posant els doblers del te damunt la taula, clip, clip, tot xavalla quan el senyor James es returà amb el seu cotxe llarg, vinagrós. Jo no l’havia vist mai tan de prop ni m’havia imaginat que fos tan atractiu. Però aleshores encara estava desconcertada i confosa. Hi havia dies que, a tothom que passava, li hauria cridat que per favor tengués paciència amb mi i m’escoltés. Quatre nicieses, per ventura; però que eren la meva vida, o la meva vida era allò, tant se val. Debades em proposava: m’he de posar biquini, he d’anar a la platja a colrar-me, he de fer beneitures com fan les cambreres, les turistes. Totes. Els vespres m’endiumenjaré, aniré al ball, faré la torta a qualcun, ballaré i riuré, encara que riure sense to ni so sigui una bestiesa. Tanmateix, tenia una habitació llogada a l’Hostal i la música i el renou es filtraven amarant les parets, i la inquietud em sotragava. Però estava sola. Qualque pic així mateix davallava fins davant la platja a prendre la fresca perquè m’agradava la platja els vespres, les ones dringant contra les roques, plenes de llengua de lluna, d’ulls de lluna, de moc de lluna. De tant en tant compareixia qualque colla, una ombra, cercant esplai entre la solitud dels pins endormiscats, damunt l’arena embaumada de baf de resina, lleument humitejada pel llampegueig d’algun estel, per un alè de lluna, per una gleva de sabonera.

De lluny, em complaïa amb els amants. A vegades deixaven anar el vestit i es ficaven nus dins l’aigua. Altres vegades n’eren a perfellons que botaven, cridaven, s’encalçaven, s’esquitxaven, i el so que m’arribava semblava de picarols.

Després, decebuda de no sé què, me’n tornava a l’habitació amb un llit, un comodí de marès, un armari, un petit bany. El sòtil baix i les parets amb clapes groguenques i peladines de calç. A baix, a l’Hostal, tenien televisió i era tard i encara sentia veus, renou de cadires. Jo em tombava damunt el llit intentant llegir, però les lletres em tornaven dobles; després desapareixien de la plana. A vegades pensava que seria guapo que algú, de cop, saltàs per la finestra. I que fos en Miquel, per exemple. Tanmateix, jo em resistia: ell era un home casat. Vaig saber-ho prest, i, les cartes que em va escriure, les vaig posar dins un ribell d’aigua perquè es desfessin i na Maria estigués tranquil·la. La veritat és que no m’atreia; però m’agradava que em digués que el meu cos era magnífic. Ballant. I me l’imaginava amb els ulls lluents, bellugadissos cridant-me: t’estim, t’estim, de bon de veres que t’estim, i això no és cap delicte. Com un vespre que em va sortir per un cantó fosc, i jo vaig córrer tant que quan vaig arribar a ca la tia no podia trencar alè.

I, si hagués tornat, igualment l’hauria refusat. Dient-li que em volia conservar casta pel record d’un altre i que, si la passió se li encenia, ell mateix.

A vegades m’entretenia davant el mirall; començava examinant-me el rostre i acabava llançant el vestit per tal d’observar-me. I sempre, en el cornaló del mirall, la figura fosca, feta una obsessió. I havia de lluitar —i a vegades no lluitava— per no sentir-me l’ombra, com una esparreguera, enfilant-se’m arreu del cos. I aleshores corria a tirar-me damunt el llit, i sentia picades d’esparreguera, i rompia a plorar. I de nit no descansava, perquè el somni s’havia fet constant: la tia venia a sacsejar-nos: Ton pare, el tio, no m’estima. Aixecau-vos i digueu-li què feia jo quan ell no hi era.

Aquest horabaixa na Socors es va presentar ben pentinada. De tot d’una feia voltes, nerviosa, com un moix tancat i no s’asseia ni xerrava. Se somreia a ella mateixa com a embambada. Llavors va rompre:

—Avui, quan fregava es despatx del senyor James, aquest deia a sa secretària que el tenia ben conquistat, però ella li ha repetit que sofismes i sofismes. Es recepcionista és un jove rarenc, que l’any passat diuen que just anava de dones i enguany predica es deu manaments. I, com que no mira prim a convidar, té tot es personal embambat. A mi, m’ha pegat un toc damunt s’espatla i m’ha dit que benaventurats es pobres i es pecadors. N’Encarnació ara ja no surt amb en Pep; en Pep ara se les pega amb na Milagros. Ahir vaig rebre carta de ca nostra, perquè s’acosta es cap des mes i pensi a enviar-los sa paga... i... saps?, estava enamorada d’en Jaume i... ahir vespre me vaig fer sa seva amant. T’ho he hagut de dir. Tenia una cosa assuaquí, com una llesca de pa aturada dins s’estómac, i t’ho he hagut de dir.

La botiga s’havia omplert d’estrangers que tocaven i miraven objectes. Jo els seguia amb la vista, els mostrava el preu, els contestava amb senyes a allò que tanmateix no entenia.

—Tu trobaràs un jove que estarà bé i te casaràs —seguia na Socors.

—I quan en Jaume te deixi?

Na Socors, simplement, va arrufar les espatlles. Després em va somriure i jo em vaig estremir. Entraren altres cambreres, eixerides i remerols. Volien un gelat i se n’anaven a passejar. Quan veren na Socors xerraren petit, canviaren mirades, rigueren. També s’havia acostat n’Andreu, cantussejant. La més descarada se li acostà. Li va dir:

—Per què no me convides a ballar, Andreu? S’altre vespre t’esperava.

—No vaig de balls de per aquí, jo.

—Te la faria agradable, sa vetllada, Andreu. És que no t’agrad?

N’Andreu se’n desfeia així com podia. I les altres cambreres riu que riu, voltant-lo. I esmortides de riure se’n tornaren.

N’Andreu va quedar remugant que no hi ha cap dona que valgui un pèsol.

—L’has sentida —em deia— com me volia comprometre? I tu, quan te decidiràs a sortir des niu? —I, au, una pessigolla, i cap a ca seva, que hi havia aldarull.

Era hora de tancar la botiga. Na Socors em va dir que se’n començava a anar, perquè tenia cita amb en Jaume, i ell era puntós.

5

Va arribar la vigília dels cursets espirituals.

Els darrers dies, na Maria, plena de zel i punyida pel seu confés, fins i tot anava a casa de les al·lotes i parlava a les seves mares, talment una missionera. Els deia que privar la filla de fer els cursets era com un pecat, perquè la filla no podria aprendre de ser una dona com cal, ni sabria com ser feliç i fer feliços els seus; en una paraula, dels cursets en tornaria completament enriquida.

Hi havia mares que escoltaven el discurs de na Maria fent capades, i tanmateix posaven excuses; altres, en canvi, hi allargaven el coll.

La tia no hi venia a bé de cap manera. S’exclamava que eren uns dies de molta feina i ens necessitava. A més, la pèrdua que suposava quatre dies de jornal, i encara havent de pagar. Però potser passava pena per altres coses, perquè em demanà si jo sabia quines idees duia na Maria.

Tanmateix, vàrem partir totes dues, encara que la tia seguís remugant. El tio també ens va dir repuces i més coses.

Jo no tenia cap gana d’anar-hi, si no era per la novetat d’estar-me fora quatre dies. Però na Maria vinga fer-se pesada dient-me que a mi em calien més que a ningú, perquè havia tingut aquell fracàs sentimental amb en Miquel, i allà per ventura aprendria de penedir-me i de no anar de verbes, perquè el meu destí era un altre.

Érem moltes, que partírem. Omplírem tot un vagó del tren. Na Maria de tant en tant s’aixecava, demanava silenci i ens deia coses per l’estil d’aquesta:

—Teniu en compte que no anam d’excursió. En arribar allà, recolliment i obediència, perquè en lo més íntim des vostro ser prendrà forma sa vostra vocació.

—Vocació? —reia alguna—. Fa estona que està ben perfilada. Trobarem novio, allà?

Rèiem totes. Jo no havia rigut mai tan de gust. I sentia una mena de satisfacció en veure na Maria irada. S’esforçava inútilment:

—Escoltau-me! Dins es matrimoni hi ha molts de graus de santificació. I sa vostra felicitat...

Però això dels graus de santificació interessava molt poques. Era un promès, el que volien.

Seguíem cantant. I jo tenia les orelles plenes de l’orquestra de davant ca la tia. Allò d’en Miquel no m’havia afectat gaire, tampoc. En el fons, m’alegrava d’haver-lo atret.

Quan arribàrem al monestir, encastellat damunt un aplec de pujols, ens trobàrem amb nombrosos grups d’al·lotes d’altres pobles. També duien encara el seu boliquet de roba i semblaven inquietes. Aviat començaren les presentacions. Cadascuna deia quin era el seu poble i els motius per què es trobava allà. Després va venir una monja vestida de senyora, ens va engegar quatre paraules sobre les moltes coses que esperava de totes nosaltres, va donar-nos el número de l’habitació i ens pregà que anéssim a visitar la Verge.

Però, com que els cursets no començaven fins l’endemà dematí, teníem llibertat, i moltes passàrem la vetllada en un terrat, des del qual destriàvem la badia de Ciutat, copejada de llums, i el castell de Bellver, com una braçada de foc suspesa dins la fosca. I és que la nit era densa, el cel embuatat de negrors, la lluna com un tros de plat.

Cantàvem i jugàvem a festejar. Figurava que érem en un ball; a mi em tocà ser festejada per una ciutadana pigada que es va fer un capell amb el mocador i em repetia: amorcito, corazoncito, tienes los ojos azules, ¿te gusta rezar?

Com és de suposar, na Maria i un parell d’exaltades com ella seguien dins l’església, pregant a la Verge pels fruits dels cursets.

Jo, durant les primeres prèdiques, procurava no escoltar gaire, cosa que no m’era difícil perquè devora meu seia una primsiula que, baixet baixet, em contava que havia estat educada a Amèrica del Sud, que el dia abans del curset havia trencat amb el promès que feia quatre, que, als cursets, la hi havien duita enganyada, que la seva mare feia devers mig any que s’havia separat de son pare, que ella havia de viure amb la mare, però que cada any tenia obligació de passar uns mesos amb el pare, a Amèrica; ui, Amèrica! La seva mare es va casar a tretze anys, i ella, als nou, ja sortia amb al·lots; i els d’Amèrica són atrevits, no bàmbols, com els de Mallorca, però, gràcies a Déu, ni allà ni ací no havia caigut en res gros. Nomia Sara, aquesta mallerenga xerraire, i s’enorgullia molt perquè havia llegit damunt una revista que un matrimoni d’artistes de cinema també s’havien separat aquells dies, i una filla que tenien havia de córrer la mateixa sort d’ella.

Mentrestant, el capellà predicava amb ardor. Era fatxenda i rumbós. El temps del descans vaig sentir que moltes altres ho comentaven, i na Sara fins i tot va escriure a la seva plagueta de notes que el predicador era el seu tipus.

Els primers dies els seus sermons varen versar sobre Déu Pare i la seva relació amb la criatura, un ésser racional i irracional. Va fer un cercle a la pissarra, i a dintre hi va escriure racional; tot seguit va dibuixar una ratlla vertical i a sota una d’horitzontal, i hi va escriure irracional. I començà per l’alè de Déu damunt el fang d’Adam, i racional i no racional amunt i avall de la ratlla. Al cap de dos dies totes estàvem ben convençudes que Déu Pare ens estimava amb deliri i que estàvem dotades de llibertat i de racionalitat suficient per esdevenir vertaderes santes, cadascuna dins el seu ambient, i així salvar el pobre món. El tercer dia es va parlar de la passió en totes les coses; després del matrimoni, eren torrents de gràcies les que atorga Déu a una família vertaderament cristiana. Però, com que el dimoni sempre està per entremig, si el sagrament no té per base un fons de molta oració, hi ha el perill de l’egoisme, de la infidelitat, de la desgràcia, etc. De la vocació religiosa, a penes va parlar-ne. Només alguna al·lusió com a sinònim de ser escollida: cal una crida especialíssima per tenir coratge de prendre els atapins i derrenclir cap a aquest desert de solitud humana, a consumir-se per Déu.

Només aquesta referència em va bastar per sentir-me mal a pler. Tenia nervis, mal de ventre, i el temps de les meditacions no estava bé enlloc. Corria pels grops de la muntanya, fugint de les altres; m’entretenia gratant la terra calenta, seguint la cursa d’un cuc mig ofegat, d’un carrerany de formigues, examinant una fulla de mata. Eren dies de calor. El cel estava entelat de tant de sol, caient com una barrumbada. No trobava ombra enlloc; sols no en cercava; m’era igual pansir-me. En un moment de depressió, va venir a trobar-me na Maria:

—T’agrada?

—No ho sé.

—No ho saps? Però què penses?

—Res. Estic marejada.

—Foi! Hauràs agafat idees.

—Inquietuds.

—Això és bo. Pensa que d’aquestes meditacions depèn bona part de sa teva vida. No has sentit allò que qui no agafa sa seva creu cada dia...? I que tothom posava excuses per no anar en es dinar del Senyor? Estic segura. Mon pare no creu i mumare no fa llarg; però moriran en pau. Sí, i se tornaran a estimar.

Na Maria va tornar-se’n remugant bogeries místiques. De pensament vaig llançar-li un terròs amb una arrel de mata. Adesiara em passaven ran altres al·lotes, soles, capbaixes, una mà en el mentó, la confusió al rostre. La majoria, però, feien grups pel pati, comentant i rient. Vaig passar per la capella. Unes quantes estaven agenollades, braços en creu, ulls astorats, i na Sara, feta un devessall de llàgrimes, quan em va veure va dir fort, entre sanglots:

—Jo no ho sabia, que m’estimàs tant el Senyor!

Vaig seguir cap a la meva habitació. No havia acabat d’entrar-hi quan s’apoderà de mi un tremolor accelerat, mentre la suor m’inundava la pell. Inconscient, em vaig desplomar damunt el reclinatori. I com més anava, més tremolava; també vaig rompre a plorar; delirava, veia sentències, em vaig sentir cridada, vaig dir que sí. Més tard, arrambada a la finestra, menjant-me una xocolatina i, escoltant el cant dels ocells amb el sol que defallia darrere els pins, vaig repetir-me d’acord, perquè em sentia impotent. I el crucifix de damunt el reclinatori projectant-se sobre el llit sense fer, i vinga creus pertot arreu.

—A dormir! A dormir, vos dic!

Un altre cop al poble, na Maria i jo ens vàrem aixecar de bon matí, com abans, per anar a missa primera; però la tia, en camisa de dormir, els cabells esbarriats i els ulls vessant-li ira i ressentiment, ens va barrar el pas. Quan arribàrem dels cursets, sols no ens va mirar. Només feinejant, tota coent, ens va dir que s’havia barallat amb el tio per culpa nostra, que tot el seu mal sempre havia estat per culpa nostra, i ja començava a estar farta de nosaltres, i de la vida, de tot. Per això, aquell matí, na Maria i jo, quan la vérem, voltàrem de pressa cap a la nostra habitació.

—Llegirem s’evangeli que toca —va dir na Maria.

Però la tia va cridar-nos que apagàssim el llum. Jo vaig estar-ne contenta, perquè tenia son. Tanmateix, na Maria feia voltes amunt i avall, remugant que érem una família de desgraciats i que per què justament nosaltres, i que això devia ser una prova que ens enviava Déu, i hauríem de ser pacients com Job de l’Escriptura. Ja que darrerament el tio s’havia tirat al joc, i al cap del mes a penes donava sou a la tia. Un dia, mentre dinàvem, na Maria es va atrevir:

—És que no vos importa res?

I ell se la va mirar amb aquella cara d’espantat que feia sempre.

—No mira per ningú —va afegir la tia—. I voltros dues, que també heu tornades dos mussols —va plorinyar.

Certament, cosíem plegades tot el sant dia i a penes dèiem res. A vegades se’ns topaven els ulls i els esquivàvem de pressa. Na Maria, sobretot, sempre amb l’expressió llunyana i misteriosa; i la tia mirant-se-la, fent capadetes. Adesiara insistia:

—Què vos varen dir, allà? Que heu d’estimar Déu més que ton pare i ta mare? Pensa que només te tenc a tu. Pensa que ton pare ja no ho és, ton pare.

Quan deixàvem de cosir, ja tard, na Maria es pegava una pentinada i se n’anava escapada com un coet cap a l’església. Allà es trobava amb un parell d’al·lotes i se n’anaven plegades a visitar malalts, a trobar casa per a forasters que vivien dins quatre parets sense referir, i patuleia i grans havien de dormir a la mateixa llitera: un parell de matalassos de clin tirats en terra.

Jo molts de vespres hi anava, a l’església, perquè sentia moltes inquietuds confuses. Com un cabdell de fil que s’embullàs i tornàs gros. I vaig fer amistat amb na Magdalena. Era bastant més gran que jo i sempre s’agenollava devora meu i em somreia. Una vegada em va dir:

—Sa teva cosina és molt santa. Tu també reses?

—Jo? Estic cuita, jo.

—Sembles humana, tu. Sortim a fer una volta?

Li envelàrem plaça avall.

—Idò jo... És que una no sap a on anar. I de petita m’acostumaren a fer la Visita. Però te som franca: me voldria casar, i prest. Tu?

—Sols no ho sé, què voldria.

—Estàs comsevulla. De vegades m’ha passat. Tu ets joveneta, però jo ja tenc vint-i-sis anys i me voldria casar. Però me sembla que es homos a penes me miren. Comprens que pugui sofrir?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.