Miquel Sbert i Garau

Coberta: Jaume Muntaner a partir del gravat

T’asseguro que els seus molts pecats li han estat perdonats (Lluc vii, 47), en una edició mallorquina de 1918.

Primera edició: octubre de 2017

Edició digital: maig de 2020

© Miquel Sbert i Garau, 2017

© D’aquesta edició:

carrer de Joan Bauçà, 33 - 1r | 07007 Palma (Mallorca)

editorial@lleonardmuntanereditor.cat

www.lleonardmuntanereditor.cat

Correcció ortotipogràfica: Maria Muntaner

Maquetació e-book: Susana Cardona

e-ISBN: 978-84-17833-36-7

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només es pot dur a terme amb l’autorització dels seus titulars, a part de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (www.cedro.org) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne fragments.

Taula

Carta de Martí Solivelles Beltran

El crim

El dietari

Nota manuscrita de Martí Solivelles Beltran

Postil·la Miquel Sbert i Garau

Premi
de narrativa mediterrània
Pare Colom 2017

El crim, de l’escriptor Miquel Sbert i Garau, va ser seleccionat com a finalista del Premi de narrativa mediterrània Pare Colom 2017, convocat per l’Ajuntament d’Inca.

Formaren part del jurat el Sr. Antoni Rodríguez Mir, regidor de Cultura de l’Ajuntament d’Inca, qui actuà com a president amb veu i sense vot; el Sr. Joan Perelló Ginard, escriptor; la Sra. Lucia Pietrelli, escriptora; el Sr. Pere J. Martorell Castelló, escriptor; la Sra. Rosa Planas Ferrer, escriptora i crítica literària; la Sra. Maria Muntaner González, editora; i la Sra. Margalida Adrover Cabrera, qui actuà com a secretària del jurat, amb veu i sense vot.

Inca, 18 de juliol de 2017

MARTÍ SOLIVELLES BELTRAN

28/09/2014

Per a: Carmel Villalonga. Editor

(carmel@edicionscarmel.cat)

Assumpte: Textos de ma mare

Benvolgut Carmel,

Tal com m’aconsellares, passat un temps, potser massa llarg, de la mort de ma mare, vaig començar l’escorcoll dels seus papers. Del caramull ingent de paperam que omplia no només el seu, diguem-ne, despatx, que tu tan bé coneixes, sinó dues sales —una gran i una més petita a la cambralta de la casa de Son Morat.

Saps, com jo sabia i sé, que ma mare era molt ordenada i tota la seva documentació estava desada amb una pulcritud i una sistemàtica que qualsevol arxiver hauria envejat i que, segons diuen, no és gaire freqüent en una filòloga d’interessos mot dispersos, i molt menys en una creadora, una novel·lista com era ella. Què te n’he de dir jo, de qui era i què feia ella, a tu, que, des de les darreries dels noranta del segle passat li has publicat totes les novel·les, tots els llibres de narracions i fins i tot els reculls dels articles que escrivia i sortien a revistes i a la premsa diària.

Per a mi, rebostejar pels papers de ma mare ha estat dolorós, però no gens complicat. D’entrada em costà engegar el seu ordinador i començar la tasca perquè m’envaïa una espècie d’amarguesa, de peresa, que no era altra cosa que tristor per la seva absència irreversible. Tu saps que ma mare i jo érem tot u. Coneixes ben bé la història de la seva solitud i no hem d’anar ara per aquest camí. Bé, el cas és que un dia vaig fer el cor fort i vaig polsar la tecla d’encesa del PC. La clau la sabia des de sempre, no hi havia secrets entre ella i jo i, a més, la seva previsió era total i mai no hauria concebut que, si passàs alguna cosa, els seus arxius em fossin inaccessibles o, molt pitjor, que em veiés obligat a cercar algun informàtic que m’ajudàs a desxifrar els misteris de les entranyes dels seus documents privats i gelosament guardats.

Tot va anar com una seda. Les carpetes, meticulosament ordenades, amb nom i any, contenien una allau de textos que anaven des dels originals fins a les còpies del que ella havia publicat —recordes que uns escrits els feia amb el processador, però deia que altres li «exigien» llapis o ploma i que, després, disciplinada, ella mateixa els «passava a l’ordinador». Totes les seves novel·les, tots els seus textos desats i, naturalment, amb una indicació per «trobar» fàcilment la paperassa: «carpeta blava; núm. 0124BN», sota el títol de la novel·la Bona nit, us deia, per exemple, hi guardava tota la paperassa que s’hi referia. Carpetes farcides amb arxius numerats o titulats o ambdues coses alhora. Vaig girar i regirar arxius d’anys enrere i les novel·les, els contes, els articles hi eren i la remissió als papers també. Vaig fullejar-ne, de folis i quartilles i fulls de moltes menes: manuscrits, mecanografiats, fotocopiats, etc., etc. Papers polsosos, groguencs alguns, altres impol·luts, com si fossin nous de trinca... Hores i dies de caminar per les prestatgeries de l’obra i de les «col·leccions» anàrquiques de ma mare. Records, sorpreses, tot hi era en aquelles carpetes del Windows i a les de cartró i de plàstic, als A-Z farcits de fulls i més fulls. Eren els arxius, bigarrats però impecables, d’una novel·lista especialitzada en narrativa històrica. D’una entusiasta de la dada exacta, de la informació precisa i abundant, de la documentació consistent; de la devota de la solidesa argumental que sotmetia a mil sedassos empírics la seva imaginació que, tot i ser molt fèrtil, com tu descobrires de seguida, es dissimulava per la rigidesa de la versemblança, per la concordança rigorosa amb la realitat contextual del discurs fantasiós. També, ho he de dir, eren els arxius d’una persona amb una curiositat oceànica.

Tot normal. Previsible. Tot compost i ben endreçat, malgrat l’abundància, Carmel. Tot? No tot. He entès el perquè de la teva insistència a fer-me escorcollar prestatgeries i racons. Alguna cosa et devia dir el teu olfacte d’editor, o bé és que n’havíeu parlat i ni ella ni tu me n’havíeu dir res mai? No l’entenc, aquest silenci inútil, perquè al cap i a la fi tampoc no es tracta de res de l’altre món. No veig la raó del misteri. O potser no hi ha misteri i, senzillament, es tracta d’un simple oblit, de la manca d’avinentesa en les converses interminables que ella i jo teníem i les moltes que hem tingut tu i jo sovint, des que jo era quasi un infant i sense interrupció. No ho sé, però el cert és que fa pocs dies, una quinzena concretament, vaig obrir, gairebé, o sense gairebé, per atzar, una carpeta d’entre totes les que venien codificades amb un nombre.

Fins a aquest moment totes les codificades d’aquesta manera corresponien a qüestions de comptabilitat —relació de factures, rebuts...—, correspondència anodina o remissions a retalls de premsa, si no eren papers amb textos i imatges escanejats de notícies sobre presentacions dels seus llibres o de llibres d’altres, concessions de premis, entrevistes periodístiques i paperam intranscendent —ja saps que ella ho guardava tot. Però la carpeta 1929 em sorprengué. Només hi havia un document de Word.

Obert l’arxiu, unes ratlles que et copio: «El crim. Carpeta cartró. Núm. 19-11-1929», em convidaven a cercar la carpeteta...

Vaig suar tinta xinesa per descobrir-la, la carpeta de cartró. Vaig girar i regirar prestatgeries del despatx, de la sala i res de res. Cansat de fer feina en va a casa, només em quedava comprovar què hi havia de la 19-11-1929 a Son Morat i ja m’hi tens cap dret. A la cambralta no és que hi hagués molt material: dos armaris amb papers dins carpetes rebregades i alguns caramulls de folis solts i res més. Cap de les carpetes, unes dues-centes tirant per curt, portava el codi cercat. Així que, una per una, vaig anar obrint-les i, certament, amagada dins una d’elles, sota uns fulls de paper en blanc i unes factures de la llum antigues, hi aparegué un sobre marronós de paper encartronat amb el rètol exacte, escrit a mà i en majúscules, del document Word: «El crim. 19-11-1929».

N’he copiat, lletra per lletra i pàgina per pàgina, el contingut. Te l’adjunt.

Carmel, com a editor i com a amic, en fas l’ús que consideris més oportú. Si vols fer-ne un llibre, tu mateix. Si vols desar-lo en la calaixera aquella on guardes tants originals —alguns d’ells meus— que dormen el silenci dels justos, ningú, i molt menys jo, t’ho retraurà.

Això no obstant, si vols el meu parer, aquesta novel·leta o narració breu —no sé ben bé com qualificar-la— és sorprenent perquè trenca amb la línia general de l’obra de la mare i, si bé es tracta d’una obra primerenca —les darreres pàgines semblen relativament recents—, ella li dedicà una atenció continuada durant anys. No es decidia a fer-la pública, no per raons relacionades amb el crim real —el seu treball d’investigació de les plaguetes de cançons populars amb les referències oportunes a les dades històriques dels fets, tant les periodístiques com les actes judicials, va ser publicat un temps després d’haver acabat la llicenciatura en filologia. Era l’any 1980. La seva primera novel·la és del 1995 —què te’n he de dir, a tu?— però, com veuràs, continuà fent entrevistes en aquells anys de «preescriptora» —ella feia servir la parauleta sovint— i encara anys a venir. Les transcripcions literals d’aquestes i d’altres entrevistes —bé, de la majoria, potser algunes les destruí o simplement s’han perdut— figuren també entre els papers, en lligalls diferents del que t’envio. Formen un conjunt separat de la narració. Com si ella, amb tota la intenció, volgués separar la investigació del discurs narratiu, i mantenir només una carcassa o esquelet d’on «penjar-la». No ho sé. Jo situo la finalització del relat cap al 2004 o 2005, ja saps que a partir de l’any següent era pràcticament incapaç de viure autònomament. No te’ls tramet, aquests papers, però en cas que t’interessassin, només digues una paraula.

Una abraçada forta.

Martí

Ja me’n diràs coses.

El crim

Els fets. Quin sentit té parlar dels fets? Ningú mai no hi és, davant dels fets, de les causes dels fets, que deuen ser fets també. La narració dels fets no és res. Un miratge construït de miratges. Quan contes la història, els fets fan la seva via i se’n fumen del teu discurs narratiu. Graven amb foc la seva petja, els fets, i, com de la teva contarella, se’n foten de la imaginació i de la fantasia i, tossudament, de la veritat. Totes tres són massa pobres davant els fets. I, a més, quin sentit té referir-se als fets, si són inabastables. Miratge sobre miratge. I miratge sobre ambdós, per molt que, amb les paraules intentis engospar-los o, pobre imbècil, fer-ne una explicació.

És clar que, a quart curs de la carrera, vaig investigar sobre les plaguetes de Bartomeu Crespí Cladera. Les cançons del crim. Naturalment que la meva indagació filològica em portà primer a l’etnografia i, immediatament, a l’estudi dels fets. És clar que la història oral —les entrevistes, els fragments de la memòria de cançons i d’anècdotes, els records més o menys difusos dels personatges, les hipòtesis que els coetanis contaven als seus descendents, les cabòries interpretatives dels entrevistats, la imaginació que substituïa les recordances més fetes de paraules escoltades que no de testimoniatges directes— em conduïren a uns escenaris, a un context, a uns fets narrats. A tota una allau de documentació forense i periodística.

Però els fets, a qui importen? Què volem dir quan parlam de fets? Quina relació guarden els relats —per molta crònica asèptica que hom proclami— amb la realitat? Si és que la realitat són els fets. Si les percepcions de la realitat són els fets. Si els fets no són, però determinen la configuració del pensament, un pensament que necessita estalons per no dissoldre’s en el no-res que és l’absència de percepcions. O és que són? I les percepcions què deuen ser, sinó percepcions dels fets. I els fets no existeixen. De fet potser ni nosaltres existim més enllà del que percebem com a percepcions.

Naturalment que, per al glosador Bartomeu Crespí i per a la gent d’aquells anys a tocar dels trentes del segle xx, els fets eren determinants. La truculència dels fets, em fascinà. Però jo, com el glosador, no vaig ser capaç de discernir-los. En realitat, els fets dinamitaren la meva comprensió dels fets, de tots els fets, no només dels del crim de Son Cós. Vaig comprovar que la història, que els papers, que les confidències de la gent no eren reals, que no hi havia fets. O que jo no podia veure’ls ni entendre’ls, que és el mateix o molt pitjor.

El glosador no conta els fets. Es conta a ell mateix. L’escorça del relat són els fets. La raó de ser de la narració és únicament l’explosió del teu jo que, aclaparat pel pes d’uns fets que no existeixen, necessita explicar-se’ls perquè aquests l’aclaparen, l’ofeguen, li lleven la llum dels ulls, li prenen l’aire que respira.

I ens oblidam dels fets, que no són res, i entram dins nosaltres mateixos per la porta de sortida, i construïm d’esma els fets que ens fan falta per viure tot i sabent, sempre massa tard, que els fets no compten. No compten perquè no existeixen més enllà de nosaltres i del dolor que ens provoquen. Contar els fets, aquesta és l’Ítaca. El sedant.

D’un assassinat que cou

dins tota Mallorca «entera»:

és ver, quan «menos» s’espera,

de totes ses maldats plou.

Cometés el més gran denou

un homo tornat «fiera»:

el denou de novembre era

de mil nou-cents-vint i nou.

Arnau Canyelles, propietari del bar «Can Suau» entrevista 12/08/94 fragment 1

El meu padrí ho contava a qui el volgués sentir. Aquella nit feia un fred de mil dimonis. Hi havia taula de joc tirada i la seca passava a rolls per les gargamelles dels jugadors asseguts a la taula.

Un era en Biel Corteró, un exsecallador, fadrinardo vell, que vivia amb sa mare en un carreró de mala mort a la sortida del poble. Flastomador, mal geniüt, però bon home que no guanyava prou per viure, perquè era més afectat dels tassers que de les solellades i de les gelades de foravila. Un altre era l’amo en Xesc de sa Punta, que tenia un hort prop de Son Cós, un homo bo que l’únic vici que tenia era que li agradava «mesclar-les». Per cada copa de seca que es bevia l’amo en Xesc, en Corteró i en Galindo, un murcià que feia de missatge a la possessió de Son Eixida, se’n calaven quatre o cinc. I no dic cap desbarat. Se’n fotien una dotzena o més cada vespre de joc. Aquell vespre els tres parroquians havien deixat que en Tomeu, l’assassí confés, jugàs amb ells. No bevia gaire, en Tomeu, però amb dues copes els ulls ja li lluïen, vermells com a calius. Havien començat devers les nou del vespre tots quatre, però en Tomeu, que em pens que de llinatge era Calafell, se n’anà prest. Devers les deu o deu i mitja. No sé si havia perdut o guanyat, però en tot cas no podria ser gaire cosa perquè entre tots —bé, si llevam l’amo en Xesc, però aquest era de puny estret— no tenien un duro. Uns quants cèntims i beseu! En Tomeu aquest era un jovenot de fora poble. Feia feina de missatge a Son Cós, propietat d’un sineuer, en Nicolau no sé què, que llavors va ser acusat d’haver fet matar la seva dona pel missatge, però en sortí innocent al judici. Res, el que vostè ja sap.

Sí, feia una fretada. Només érem jo i els tres que he dit devers les onze i mitja. Jo ja fregava el taulell més dormit que no despert i frisava que tocassin el dos, però ells juga que juga i beu que beu, i tanta sort que bevien que, si no, els hauria enviat a porgar fum. Devia ser mitjanit quan la porta es va obrir de sobte i entrà al cafè en Tomeu, vermell com una tomàtiga, respirant i esbufegant amb una agitació que feia com a por. Dret al portal, el meu padrí recordava com si ho veiés el fum que li sortia del nas i de la boca quan alenava espès espès. Mirava els jugadors i el padrí amb uns ulls oberts com a plats i no deia res, només alenava com una màquina de tren...

—Han mort madò Catalina i el nin! —va cridar com un foll i féu mitja volta i sortí esperitat.

El padrí i els altres tres varen romandre esglaiats, sense paraules. Fins després d’uns instants no cobraren consciència del que acabaven de sentir. Es miraren entre ells i els efectes de la cassalla els passaren tot d’una. El padrí que migdormia es deixondí com un llamp i, com sempre solia fer —i li durà fins a la mort—, va prendre les messions:

—Tu, Corteró, a avisar es municipal. Voltros dos, veniu amb jo cap a Son Cós...

El padrí recordava que, al portal del cafè, els esperava en Tomeu tremolant de fred. Els quatre partiren, il·luminats amb el llum de carbur que portava el meu padrí cap a la finca de Son Cós. No havien de caminar més enllà de dos quilòmetres, però deia el padrí que no hi arribaven mai. Quan hi varen esser no gosaven entrar. Sortia una mica de llum tremolosa, d’un quinqué encès a l’habitació que donava a les cases, mentre s’hi apropaven, un aire terrorífic. «Ses cases de Son Cós pareixien ses cases de sa por», deia el padrí. I, vint anys després, encara tremolava. Quan recordava el que veren a l’interior, les guspires dels ulls es convertien en llàgrimes i el vell veia de bell nou l’escenari del crim i sentia el mateix dolor i la mateixa angúnia que sentí aquella nit gèlida de novembre de 1929.

Per descomptat que no vull escriure la història del que passà. Ja l’han contada d’altres amb rigor i puntillisme documental. Han fet bon ús de les fonts escrites i, en algun cas, de les orals. S’han donat els noms i les dates i els detalls del context i dels esdeveniments. S’ha recreat el passat i, fins i tot, en algun cas, se n’ha fet literatura.

Jo no faig la contarella del crim. De fet, m’importa molt poc si tal cosa o tal altra es va esdevenir. Si aquell o aquell altre va dir o va fer. Jo només m’he proposat transitar pel meu interior seguint l’eco de sons inconnexos, anar endavant i endarrere, fer tentines ençà i enllà, posseïda absolutament pel fil d’una narració interior que ni sap ni vol estalonar-se en aquella o aquella altra realitat. Conscient, com sóc, de la inconsistència de jutjar des de la nostra ignorància qualssevol accions que comporten brutalitats doloroses, i de la gosadia o de la presumpció que suposa dictaminar sobre culpes o innocències d’un subjecte o d’un altre relacionat amb l’objecte de la nostra atenció.

Són qüestions llenegadisses, les pretensions de fixar intencions, comportaments, responsabilitats; de formular certeses, volàtils com són les seguretats, o d’elevar els indicis a categoria quan no passen d’anècdota. En són, de torbadors, els convenciments absoluts, les seguretats indiscutibles, les asseveracions contundents. Per això, la via escollida és la fugida cap als racons del cervell que no precisen d’estaló o de crossa.

La paraula del glosador feta cançó. El record de la velleta que «veu» la minuciositat de quan era jove i ignora si avui ha desdejunat d’ensaïmada o de coca bamba. La nota impresa sense altra precaució que no sigui el fet mateix de sortir publicada. La xafarderia tota, en tots els formats i en totes les direccions. Només la calidesa del to, molt més enllà dels continguts, me mou ara. Busco la meva història dins una història que no m’interessa, però m’apassiona i em lleva el son.

Tota Mallorca demana

a la gent d’en temps primer

notícies però no en té

d’un altre atemptat «germana»,

com de la «fiera inhumana»

amb sang freda vares fer

de devorar carnissera

«innocenta» sang humana.

Aina servera, besnÉta de francesc buades, propietària de la finca Sa punta, entrevista 01/09/94

Mon pare m’ho va contar un dia que havia sortit al diari l’aniversari del crim. Deia que sí, que el diari deia la veritat, però que el padrí, que hi havia estat, contava coses molt grosses de Son Cós i de quan mataren la madona i un infant de vint-i-nou mesos. Deia que ningú se’n podia avenir, de la mort de la dona, però molt menys de la de la criatura innocent. Era petit, plorava i cridava: «Tomeu, Tomeu...! »

El padrí anà a l’hort aquella nit. Era al cafè i hi anaren amb l’amo del cafè i alguns altres, no record ben bé qui eren, però estic segura que l’assassí anava amb ells. Ho sé ben cert, perquè el padrí no se’n podia avenir: «Es pocavergonya va venir amb noltros i plorinyava. No va voler entrar a sa casa. Deia: “No puc, no puc; pobre nin, pobre nin...”»

Al padrí, quan m’ho contava d’amagat de ma mare —ella el reprenia: «Mon pare, deixau estar sa nina, que llavors somia i plora en sa nit»—, li tremolava la veu. Jo, ara, és com si el veiés: assegut vora la xemeneia, trist, nerviós. Els records li feien mal, al padrí, però no se’n podia estar de tornar-hi un pic i un altre.

Arribaren aviat a les cases de Son Cós i, en veure aquella llum incerta que sortia del casal, feble i groguenca, el padrí i els altres dos... —sí, eren dos més, no... tres: l’assassí l’amo del cafè, el padrí de n’Arnau que ara duu el cafè, i un altre que no me’n puc recordar qui era. Aturats davant el portal de la casa, ningú, llevat del botxí que plorinyava, no obria boca. Al cap d’uns moments —«una bona estona», deia el padrí—, un d’ells, el cafeter, digué: «Hem d’entrar, collons!», i féu una passa cap endavant. El padrí va romandre plantat, però l’altre, un que era missatge de no sé on... —sí, missatge era—, seguí l’amo del cafè i passaren el llindar de la casa. A poc a poc, entraren a la sala que feia de rebedor i, seguint la llum, es ficaren a l’interior. El padrí els perdé de vista, el temps congelat. De sobte un crit, dos, tres, flastomies, llamps i pestes i un: «Xesc, entra, entra que els han morts! Veniu, veniu!».

El padrí mirà en Tomeu i mai no n’ha oblidat aquells ulls encesos ni la boca tremolosa, amb una mica de salivera que li regalimava per la comissura dels llavis. Uns ulls febrosos, vacus i lluents a l’hora. Els ulls d’un boig, d’un salvatge... d’un assassí. Potser el padrí quan em descrivia els ulls d’en Tomeu Calafell els veia com la història que ben aviat havia de ser tema d’una conversa que duraria molts anys. Jo no ho sé, però en Tomeu romangué estàtic i el meu padrí, com un autòmat, entrà a la pel·lícula del crim. Potser no en sortiria mai més, del film.

«Era horrorós». Sang al terra, sang a les barres del llit, a la capçalera, a les parets... la roba de llit ensangonada, rebregada... Els caps de la mare i del fill sobresortien del tapament. Ella, amb el coll tort i mitja cara reposant sobre el capet de l’infant. Els cabells de la dona plens de gleves. L’infant hauria semblat un angelet adormit si no hagués estat per la contracció de les faccions, per la ganyota de pànic i de dolor que li canviava l’aspecte. El taverner i l’altre, en Galindo, sí, en Galindo, deia el padrí, «un foraster ben bon homo que feia de jornaler... bon homo», estaven en là com sa jaia Miquela. «Acoionits ells, acoionit jo». Passaren uns moments. Una bon estona, deia el padrí, i ells immòbils, blancs com la paret. Amb les cames que els feien figa. Llavors, el taverner, l’únic que tenia una mica de control de si mateix, s’apropà al llit i aixecà la cotonada i amb ella els llençols. Allò era un safareig roig obscur. El padrí deia que més que no la visió d’aquella carnisseria va ser l’olor insuportable de la sang que els colpejà la cara i els deixà glaçats. El taverner perdé peu i, si no hagués estat pel padrí, hauria caigut rodó a terra. En Galindo es recobrà el primer i, agafant-los pel braç, els deia: «Al·lots, a defora manca gent, aquí no porem fer res».

Fent tentines com a embriacs, eixiren a l’esplanada de davant el casal. L’aire congelat els revifà una mica i, ben aviat, sentiren fressa de gent que s’acostava.

En Tomeu, assegut a un banc de pedra, a un costat del portal, remugava paraules inintel·ligibles i es rosegava les ungles, talment un orat.

JOSÉ AMENGUAL PRIETO, MESTRE D’ESCOLA, DESCENDENT DE MANUEL PRIETO GONZÁLEZ, en galindo, entrevista 04/12/94

Miri, la meva padrina per part de pare era germana de Manuel Prieto González —en Galindo li digueren sempre aquí—, natural d’un poblet de la província de Múrcia. Havia vingut a Mallorca a principis del segle xx, no en sé la data exacta, però era abans de l’any de la grip. Va trobar feina, de jornaler, i no es casà mai. Era molt feiner i estalviador. No tenia més vicis que fer qualque glop i jugar una mica a cartes, però res de joc fort. No. Ell era dels que sabien el que valia un duro i anava ben alerta a fer llarg. La meva padrina era molt més jove que no ell, i un bon dia, quan en Manuel, ja granadet, es trobava un poc empès, va convèncer la seva germana i el seu cunyat perquè vinguessin a Mallorca amb ell. En Manuel, a força d’estalviar, s’havia fet una caseta al poble i, com que era de bon past i molt treballador, tenia molts coneguts entre els amos de les finques i possessions de la contrada que li asseguraven feina a voler. Va dir a la seva germana que, gràcies a aquests coneguts, el meu padrí tindria tota la feina de foraviler que volgués. Això, doncs, és la història: varen venir, s’instal·laren aquí, tingueren una filla, a més dels dos mascles que ja tenien, i varen viure treballant al camp fins que moriren. La meva mare es casà amb un mallorquí i d’aquesta unió en venim la meva germana i jo. Com que els padrins varen viure sempre amb en Manuel ben aviat foren coneguts com es Galindos, i Galindos som la meva germana i jo. Per què aquest malnom? Ni la padrina —jo no vaig conèixer l’oncle Manuel ni el meu padrí— no ho sabia —o no ho volia saber— i jo no ho sé, però Galindo vaig ser des que tenc ús de raó i com es mestre Galindo som conegut. Al meu fill cap dels seus amics, ni quasi ningú, el coneix amb aquest nom.

Sí, és clar que la padrina Prieto em contava coses del crim. El seu germà en romangué, avui en diríem traumatitzat, tota la vida... La barbaritat aquesta era un tema molt recurrent a la família, em pot ben creure.

Justament l’oncle coneixia l’assassí, un tal Tomeu Carbonell o Cardell, ai sí, Calafell... Jugaven a cartes plegats i a vegades feien feina junts a Son Cós perquè, ja us ho he dit, l’oncle era jornaler i feinejava allà on el contractaven. La padrina em deia que l’assassí, segons l’oncle, era això que a Mallorca en diem «sull» —«hosco», en diuen en castellà, o un «malaje, mala sombra» a Andalusia. Bé, un subjecte desagradable. Però li agradava, com a l’oncle, una partida de truc i també fer un glopet —o dos— d’anís sec i, per això, de tant en tant, es trobaven i compartien taula a la taverna. Sí, aquell individu no li era simpàtic, a l’oncle, però què hi farem, el poble era petit i, a més, entre missatges...

Ai, aquella nit —la padrina deia que l’oncle duia tants anys després el fred del novembre dins els ossos— va anar l’oncle Prieto —bé en Galindo— amb alguns altres a Son Cós. Un d’ells era l’assassí. Ells no ho sabien encara. Però aquella mateixa nit, alguna cosa no funcionava de manera natural. L’oncle entrà amb alguns altres, sí... un era el taverner, l’altre o els altres no ho sé. A la padrina, quan em contava la feta, se li enfosquia la veu: «El que varen veure dins la casa feia por. Una dona i un infant petitó morts dins el llit, plens de sang, tot ple de sang, amb una olor de sang tèbia que asfixiava». Sembla que quan sortiren, més aviat que no a poc a poc de la casa, ja arribava el municipal amb alguns veïns del poble. L’oncle li deia a la padrina: «Encara veig com si fos ara en Tomeu assegut al pedrís, tremolant, menjant-se les ungles, amb una expressió de bogeria a la cara que espantava, però, malgrat tot això, semblava tranquil. Era molt estrany veure’l estremit —era el fred?, la por?— i al mateix temps com si un llamp l’hagués immobilitzat i l’hagués convertit en una estàtua. Era estrany allò».

El municipal i els veïns que arribaren —el batle pedani del poblet, dos o tres propietaris locals i dues dones... a aquelles hores, dues dones que no eren les esposes de cap dels presents. L’oncle se’n feia creus. El municipal entrà després de parlar amb els tres primers testimonis i, quan sortí, al cap de només uns instants, la seva lividesa era prou expressiva de la tragèdia. Una de les dones també passà el llindar de la casa i en sortí com un coet. Just en aquell moment, el rector i el vicari arribaven a Son Cós.

El municipal posà ordre i els digué que, com li havien ordenat des de la ciutat quan informà les autoritats per telèfon —una de les dones, si no m’equivoc, era la telefonista— que ningú entràs ni ningú s’atrevís a tocar res, mentre el senyor jutge i la policia no arribassin a Son Cós. El meu oncle va pensar: «A buenas horas da órdenes éste».

Aquell «quadro» pareixia

que era fet improvisat

per qualcun ser exaltat

amb ram de lladroneria,

no diu quin temps hi havia,

però es final és estat

un acte de cas pensat

d’esperar quan dormiria.

MARIA PELEGRÍ REINÉS, ASSISTENTA SOCIAL, NEBODA-NÉTA DE MARIA PELEGRÍ JUAN, entrevista 15/03/95

La meva tia va ser molt maltractada per la vida. Molt. Primer, l’orfenesa. El seu pare morí jove, amb només vint i pocs anys i ella era un infant de bolquers, i el seu germà de sis o set anyets. La seva mare, un temps més tard, quan na Maria —jo duc el seu nom, no per ella, sinó per ascendència familiar— tenia només vuit o nou anys. Un germà seu major, un bala perduda, va fugir i es va embarcar i «—Què ha estat? —No res». La tia Maria es va criar —bé, és una manera de dir-ho— amb una germana de la seva mare, vídua, que, més que protegir un infant, volia una criada de franc.

Sí, les passà molt dures la tia Maria. Llogada a una casa de la capital, d’aquelles que en deien «bona», als catorze anys va viure talment com conten els fulletons d’un temps: esclavitzada pels treballs més durs, forçada pel senyor vell i, més tard, pel criat major —no arribava a majordom, però era un tirà sense entranyes—, enamorada d’un soldat pobre com un ratolí, amb qui es fugà i que, ben aviat, la prostituí. Finalment, la casaren amb un fadrinardo vell, en Pelegrí —malnom i llinatge tot u— que la portà de bell nou al poble i li féu de pare de la criatura que seria en Tomeu. El pobre Tomeu.

El vell Pelegrí tenia una caseta i quatre finques de conror que li donaven unes rendes ben escasses i, vell i retut, aviat no pogué satisfer les necessitats de la tia ni de l’infant. Conten que, quan el vell no hi era, alguns homes casats del poble entraven i sortien d’amagat de can Pelegrí. Bé, ells feien com qui amagar-se, però al poble tot són ulls. En Pelegrí, el vell, quan en Tomeu tenia uns deu anys, va morir d’icterícia i la tia fou l’hereva de les seves quatre propietats —pràcticament només la caseta, ja que les finquetes havien servit per pagar els metges i les medecines del vell. La tia Maria, jove encara i ben plantada així mateix, es troba sola amb l’infant i sense busques per al niu. Va haver d’espavilar-se ella i fer el cap viu. Una víctima. Ho he dit sempre. Una dona maltractada pels homes i per la vida.

Ella feia jornals del que calgués: netejava cases, rentava, emblanquinava, treballava al camp de collidora, d’espigoladora... del que sortís, i així, quan en Tomeu fregava els setze, va conèixer en Nicolau. Qui era en Nicolau? Un presumit, un pocavergonya que perquè havia heretat unes quantes quarterades i, sobretot, perquè s’havia casat amb una pagesa pubila, anava pel món com un gall de brega, més inflat que un lleu amb ceba... Un no ningú peresós i guapot. Un poc sull, però plantós era el tal Nicolau.

Diuen que, a la meva tia, ja el dia que anà a una finca de la família d’en Nicolau a fer de figueralera, li entrà per l’ull dret l’hereu. Ben aviat hi hagué alguna cosa més que no ullades entre ells dos, i això que en Nicolau era casat de fresc amb na Catalina Simonet i ja tenien un infant. No sé si era una nina o un nin. Si era el nin degué ser el mort. Ara no me’n record.

En Nicolau i la tia anaven forts un amb l’altre, però, naturalment, la cosa la duien d’amagat... avui en diríem una relació clandestina... però, a poc a poc, la tia i en Tomeu començaren a alçar una mica l’ull. A la tia no li faltaven jornals, tant a les quatre finques del seu amant —quina parauleta, «amant», eh?— com a les dels sogres d’en Nicolau, ni feines de la casa, tant a les del matrimoni al poble com a Son Cós o a les cases dels sogres del pinxo. En Tomeu també començà a fer de missatge per a la família de pagesos. No era gaire feiner en Tomeu, esquerp, sempre esmús, no era gens afectat de doblegar l’esquena i de suar de sol a sol pel call vermell. Però era el fill de la tia, i la tia comandava al llit de l’amo jove. Deien que na Catalina, la dona d’en Nicolau, era una dona de ca seva, senzilla i molt treballadora. De cap manera podia competir en certes batalles amb la meva tia. La tia Maria, a força de les bufetades de la vida, havia après bé les tècniques que feien embogir en Nicolau. A més, la tia era un bon tros de dona.

Aquella nit, quan els homes del poble eren a la clastra de Son Cós amb fred a la pell i a l’enteniment, esglaiats pel que havia passat, la guàrdia civil arribà a la finca. Un sergent, ara no record què li deien —jo sempre he sentit anomenar-lo com «es sergent»—, entrà a la casa, seguit per un parell de guàrdies. Després d’una bona estona, blancs com la calç, els guàrdies, i amb una cara tensa i seriosa el sergent, sortiren al llindar. Aquestes coses me les contava el meu pare, al cel sigui, i es com si jo ara les veiés com ell les veia quan em descrivia aquella nit —i no és que ell hi fos, no. Als ulls del meu pare, quan em parlava de la nit del crim, hi brillaven el rostre de la seva mare i la mirada salvatge de la tia Maria.

La mirada del sergent, opaca i freda, passà llista dels badocs. Un per un, fitaven aquells ulls els presents que tremolaven, sota la llum tremolosa i tènue que sortia de la casa. Quan els ulls del policia es deturaven en un rostre, la persona s’estremia en un calfred momentani i desviava la mirada. Tots observaven amb recança i temor el rostre del sergent. Per això, alguns, temps després, recordaven com la cara impassible del guàrdia civil mostrà un senyal d’estranyesa sobtat —només fou un instant— quan els seus ulls inquisidors es detingueren sobre en Tomeu. El jove no se n’adonà, concentrat com estava en les seves ungles i amb l’esguard perdut en un pou de cabòries. Un pipelleig, i la mirada del policia continuà el seu camí.

Quan ja acabava la repassada general, el cap del sergent s’aixecà ràpidament, com el d’un ca llebrer que sent fressa de conill o de llebre i es girà, seguit de tota la colla dels testimonis, cap al caminoi d’accés a les cases. De la fosca de la nit, unes passes agitades donaren pas a la figura d’un home que, esbufegant, empenyia una bicicleta. «Som jo, l’amo...», va dir, entre ofecs, aquell home alt i ben plantat, neguitós i despentinat. En Nicolau havia arribat a Son Cós.

Quan record, de fet, només estic recordant la darrera vegada que vaig tenir aquest record, va escriure algú, més o menys. Ara no record qui era l’autor, però era així. O sigui que el record és tan lleuger en matèria d’existència com els fets. Segurament, el record sigui més real que els fets, ja que, sempre és allò de què disposam per enllestir la història dels nostres records.

I quan recordam i volem compartir les imatges que els nostres records ens evoquen, iniciam un itinerari de nous records que en generaran d’altres en el moment d’intentar rememorar-ne la pel·lícula.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.