La casa de Club Editor té quatre personatges. Un obre els porticons, l’altre guaita a la porta, el tercer cuina i el quart llegeix. Vosaltres també podeu passar d’una habitació a l’altra a través del nostre catàleg. Obriu els nostres llibres, guaiteu-nos a les xarxes, i veureu que els nostres autors són els habitants d’una casa. La vostra, si ho desitgeu.

https://www.facebook.com/ClubEditor/

https://www.instagram.com/elclubeditor/

https://twitter.com/mariabohigassal/

www.clubeditor.cat

Víctor Català

La infanticida

seguida de

Nou contes de foc i de sang

Selecció i postfaci de Lluïsa Julià

Edició dels textos a cura de Blanca Llum Vidal

La infanticida i Nou contes de foc i de sang 1ª edició: abril del 2017

© 2017, hereus de Caterina Albert, pels textos de Víctor Català

© 2017, Lluïsa Julià, pel postfaci

© 2017, Club Editor 1959, S.L.U, per aquesta edició

Carrer Coves d’en Cimany, 2 – 08032 Barcelona

www.clubeditor.cat

ISBN: 978-84-7329-268-9

Il·lustració de coberta: Ferran Aguiló, Boca (2005)

Disseny: Ángel Uzkiano

Producció de l’ebook: booqlab

Tots els drets reservats.

Prohibida tota forma de còpia.

TAULA

De foc i de sang

La infanticida (monòleg dramàtic)

La vella

L’explosió

Ànimes mudes

L’amoreta d’en Piu

La Mare Balena

La cotilla de domàs groc

La jove

Lenín

Després de l’amor

Postfaci de Lluïsa Julià

Selecció d’escrits autobiogràfics i de reflexió artística

Comentari dels textos d’aquest volum

Nota a l’edició

LA INFANTICIDA
Monòleg dramàtic en vers [1898]
PERSONATGE ÚNIC: La Nela

Celda pobra d’un manicomi; al fons, porta barrotada de ferro, que dóna a un corredor emblanquinat. En l’angle de la dreta, el llit; escampats per l’escena, els objectes necessaris i usuals en semblants llocs. Asseguda al llit, la NELA, arrupida, el cap entre les mans i els dits crispats en la cabellera revolta. Duu camisa de drap de casa, escotada i rogenca, amb arrugues al volt del coll i amb les mànigues fins al colze, com les que usaven les pageses de cinquanta anys enrera; faldilles velles i curtetes de blavets; cotilla de setí groc fosc, que serveix de gipó i, si es vol, un mig mocador tirat al coll. Va a peu nu. És jove, està esgrogueïda i té l’esguard extraviat, de boja. Tant en la disposició de l’escena com en tot lo relatiu al personatge deu imperar el més absolut realisme. Si per a major efecte es creu convenient, durant la representació del monòleg poden passar pel fons, de tant en tant, algunes persones, com empleats del manicomi, visitants, etc., que fins poden aturar-se per un moment, silenciosos, a mirar a l’escena de la reixa estant. En llevar-se la cortina, la NELA està durant uns instants en la posició esmentada; després s’aixeca, pertorbada, fregant-se els ulls i baixa lentament a primer terme, mirant amb rancúnia el públic. Es mourà, alçant-se, asseient-se, passejant, ad libitum, de manera que no resulti monòton ni pesat el monòleg.

Tingui’s en compte que la NELA no és un ésser pervers, sinó una dona encegada per una passió; que obrà, no per sa lliure voluntat, sinó empesa per les circumstàncies i amb l’esperit empresonat entre dues paral·leles inflexibles: l’amor a Reiner i l’amenaça de son pare; aquell, empenyent-la cap a la culpa, l’altre, mostrant-li el càstig; les dues, de concert, duent-la a la follia.

¿Què hi fa, aquí, tanta gent?... Ja m’ho pensava...

Sempre, sempre el mateix!... Podien dir-me

que un cop ja fos a dins d’aquesta casa

ningú més me veuria... Era mentida...

Tots me van enganyar, tots, tots, a posta;

i don Jaume el primer, el fill de l’amo.

Aquí també, com allà dalt, me miren

i em pregunten, perseguint-me sempre...

I fins se’n riuen... Maleïts!... Ah, l’hora

(Mostrant els punys amb ràbia.)

que jo pugui fugir i a clar de lluna,

camps a través, a la masia anar-me’n...

(Amb sobtat esglai.)

¿A la masia?... Ah, no, no!... Hi ha el pare

que em caça arreu per degollar-me... Un dia...

(Amb veu baixa i aterroritzada.)

ja va mostrar-me aquella falç retorta,

més relluenta que un mirall de plata

i més fina de tall que una vimella...

Va agafar-me d’un braç amb dits de ferro,

i fent-la llampegar davant mon rostre,

«te la pots mirar bé», va dir, «la guardo

per tallar-te en rodó aqueix cap de bruixa

el dia que m’afrontis i rebaixis...

Mira-la bé, gossa bordella, i pensa

que encara tinc delit, i ella no és gansa!»...

I guaitant-me al gairell, tal com solia

d’un temps ençà, me rebotà per terra

i anà a la mola i... l’esmolà d’un aire!...

(Escarnint la fressa d’esmolar, horripilada.)

Cada xiiist!... xiiist!... me resseguia l’ànima,

de viu en viu el moll de l’os fonent-me...

(Amb espant, abaixant la veu.)

Mes... ja no hi era a temps... Ja feia dies

que havia entrat per la païssa l’altre,

i que a la gola i al barranc ens vèiem

mentre pare i germans tranquils dormien...

(Pausa breu; després, animada.)

Quan acabaven de passar el rosari

els donava el sopar tot de seguida;

i com que estaven fadigats de raure

amb la mola o el magall de primera hora,

amb l’últim mos cap a la cambra anaven

i s’adormien com infants de cria...

En oir sos rumflets, bona i descalça,

passava pel celler, a les palpentes,

atravessava per la cort dels poltres,

dava la volta al nyoc i a la porxada,

i aconseguida i tot pel gos de presa

que com anyell pertot arreu seguia,

entrava a l’hort i respirava alegre...

La celístia molts cops m’enlluernava

amb son pipellejar; i el cel, diria’s

un camp sembrat d’esquerdissets de vidre...

(Amb deliqui.)

Feia una fresca i quietud més dolces!...

Si n’hi havia malgastat, d’estona,

sota la parra o el magraner!... Mes, l’altre

m’esperava allà prop, braços estesos

i un petó, i cent, i mil, a flor de llavi

per desgranar-los tots damunt mon rostre

tantost m’hi arrimés... I jo em delia,

tremolosa de por de no trobar-lo...

I a peu descalç, trescant com cabra daina

per sobre l’herba, de rosada humida,

collia al pas un gessamí, una rosa,

per dur-ho an ell, a mon Reiner... Quina ànsia,

si en fer la senya amb un xiulet de merla

a l’altra banda del barranc no oïa

una altra merla contestar joiosa!

Ja no corria, que volava, llesta

com si em xuclés de part d’allà la vida...

I... ans d’adonar-me’n, me sentia presa

en uns braços ferrenys i alhora trèmuls,

i amb mil petons al clot del coll i als llavis

i envolta en son alè, que m’abrusava,

com ovella fiblada defallia...

(Pausa breu.)

I tornava a aquest món... no sé a quina hora...

quan Déu volia o quan... volia l’altre...

perquè jo no era jo... feia sos gustos,

puix era amo de mi... Si jo el volia

més que a tot lo del món!... Que abans de veure’l

semblava una bèstia salvatgina:

escopia a tothom, tirava coces,

vivia entre els garrins, en les estables,

i ni sabia enraonar... Mon pare,

poc ne feia cabal, de la mossota;

altra feina tenia amb molí i terres!

I ell... m’ho va ensenyar tot... Primer, de modos,

després, de ser endreçada i curiosa...

que, en dos mesos només, va capgirar-me

que la gent del veïnat no em coneixia.

I encar no ho sé, com vaig poder agradar-li!

No semblava sinó que a cau d’orella

me deia Déu tot lo que fer calia...

(Pausa breu.)

De cap a cap, tota la vida entera

per mon desig, fóra una nit de lluna,

que sols de nit m’era possible veure’l...

No sabia deixar-lo!... Me semblava

que per sempre, en anar-me’n, el perdria...

Tan llarg un jorn de sol a sol se’m feia

sens ell... Vint-i-quatre hores sense besos!...

Vint-i-quatre hores sens sentir sa galta

entre mos pits encloterar-se, dolça,

i ses parpelles no aclucar amb mos llavis!...

I encar volien que el deixés per sempre!

Cert dia algú li va xerrar a mon pare

que em feia amb un senyor... Algú seria

que no va estimar mai... Una animeta

seca com un buscall i que a hores d’ara

deu cremar a l’infern per la seva obra...

Perquè el mal que va fer!... Des d’aquell dia

mon pare semblà foll, guaitant-me sempre

mateix que un mal esprit, sempre grunyint-me.

Mentre a la mula i a la vaca cega

com a filles tractava amanyaguides,

tracte de mula o verra a mi em donava.

¿I tot per què?... Doncs, sols perquè l’altre era

un senyor!... Veus aquí la seva dèria!...

Com si fos, ser senyor, pecat dels grossos,

d’una mena de gent esperitada

de qui s’ha de fugir com del dimoni...

I el dimoni, talment, devia ésser

el meu Reiner segons el dir del pare...

Mes jo mai he sabut per què el temia!...

que ell valia molt més que els altres homes,

i era ardit i valent que dava enveja,

i caçava millor que el gran de casa,

i ballava amb més aire que cap jove

de cinc hores o sis a la rodona...

que prou que vaig guaitar-lo aquella vetlla

que va fer un sarau la baronessa

amb tota aquella gent de Barcelona

que l’estiuada van passar al poble...

Ell ballà tots els balls... De part de fora

prou me’l mirava jo... i amb tal família,

que no podia respirar ni fúger!...

Sinó que ell, l’endemà, ja va contar-m’ho;

que tot fou compromís, que s’avorria,

que enyorava el barranc, la pobra Nela...

I jo hauria jurat, mentre dansava,

que ho feia ben a gust... Si era més ximple!

(Pausa.)

I després, ¿ben plantat?... Més que el vicari,

aquell vicari que pel poble deien

que semblava Jesús... Doncs, ¿i bon home?...

Senyor; si ho era més!... Jo pla ho sabia,

que em donaven, molts cops, sense voler-ho,

mitges temptacions d’agenollar-me

i poc a poc resar-li parenostres

com al Sant Crist de la capella fonda!...

Semblava... ¿què us diré?... Semblava un home

diferent de tothom, d’una altra mena,

no sé com... fet de coses delicades...

que dava un bo d’estar-hi prop... Xuclava

l’enteniment i el cor amb les ninetes

talment com si fes beure seguitori...

I un li dava de grat lo que volia

fins ans que ho demanés... i ell ho pagava

amb abraçades i petons i festes

que valien molt més que camps i vinyes,

puix mataven de goig i retornaven...

Si tardava a venir i jo li ho deia,

m’estroncava la queixa a flor de llavi

i em resava a l’orella lletanies

en una llengua que no sé quina era...

La més dolça, ben cert, de les que es parlen...

La llengua que no saben els pagesos,

puix a dins del molí mai l’he sentida,

i això que el pare diu que s’hi ajusten

tots els millors hereus de l’encontrada.

(Amb mofa i desdeny.)

Tots els millors hereus!... Deixeu-me riure!

Tots els millors hereus... Fadrins de poble

amb el xavo, el clavell rera l’orella,

el cigaló pudent sempre a la boca,

la camisa confosa i destenyida

i els braços plens de pèls... Galants persones!...

Me feien sobrecor... Si s’acostaven

era per dir amb renecs i coses lletges:

«Si aniràs el diumenge a ballar a l’era,

a fora, amb el jovent o a jugar a cartes...»

I contaven foteses, presumint-se,

mirant-me d’alt a baix amb aires d’amo,

rublerts de vanitat, els ulls mig closos,

igual, igual, que donya Restituta,

l’esllanguida senyora baronessa...

¿I per fer-me una festa?... Ja se sabia!

Me clavaven pessic o garrotada,

que perdia, molts cops, el món de veure...

(Amb ira i fàstic.)

I aqueixos sí, que esqueien al meu pare!

Fins li feia, més d’un, peça per gendre...

¿Però a mi!?... Déu me guardi d’aquells homes,

amb tuf de gos de la suor covada,

després de veure an ell, net com un lliri,

flairant a gessamins i mareselva,

i a cent altres olors desconegudes

d’home ric, de ciutat, de casa bona...

Ves quin feia el goig d’ell!... Quin me daria

el pler que sobre de son pit trobava,

sentint que poc a poc perdia l’esma

i m’ofegava dolçament, com dintre

d’un jardí esclatat al clar de lluna!...

(Dolçament, amb èxtasi.)

Oh, Reiner, Reiner meu!... Clau de ma vida,

¿per què no em véns a veure?... Jo t’enyoro...

Estic sola, Reiner... tota soleta,

de dia i nit a dins d’aquesta cambra

esperant els teus braços que m’estrenyin

(Abraçant-se fortament a si mateixa.)

així, sobre ton cor, com altres voltes...

(Deixant caure els braços amb tristesa.)

¿Veus?... Això no és allò... Jo no sé fer-ho...

(Pessigant-se’ls amb ràbia.)

Semblen braços de pols, aquests meus braços!...

No me donen cap goig ni cap tortura;

no em fan perdre l’alè ni m’esparveren!...

(Exaltant-se gradualment i com parlant a algú que veiés.)

Reiner! Oh, Reiner meu!... Jo vull que vingues,

de seguida, a l’instant, que jo et vull veure!...

¿Que no escoltes, Reiner?... Que no tinc ganes

de menjar res; mes de tos besos, sempre!...

I te’n guardo aquí dins, entre mos llavis

a milions, per fer-te’n a tothora,

durant anys i més anys, fins que el món fini...

I que no els puc aguantar més... tots volen

fugir a córrer món per assolir-te,

mes jo no ho vull, que ni tan sols mos besos

han de ser ans que jo... que sóc gelosa

i te vull més que tot, i sempre, sempre!...

¿Oi que tan punt enllestiràs la feina

me vindràs a cercar?... Si tu sabies

les coses que he passat d’ençà que ets fora!

¿Saps, quan te’n vas anar?... ¿La nit aquella

que nos vam despedir en la païssa?...

Tu em tenies als braços i em juraves,

consolant-me amb petons, l’aigua bevent-te

que de mos ulls, com d’una font, corria,

que et mancaven només dos o tres mesos,

per donar fi als estudis... i un cop fossen

tots acabats, com un llampec, al poble

tornaries, rabent, per no deixar-me...

¿Te’n recordes, Reiner, que jo, llavores,

abraçant-te ben fort i a cau d’orella,

te vaig dir, poc a poc, que ni em senties:

«Ai, Reiner del meu cor!... Jo em penso... em penso

que hi haurà alguna... cosa»?... Tu em miraves,

així, tot encantat... d’una manera

que em va fer riure sense tení’n ganes.

Que plaga! De primer, no m’entenies;

després, sí. Tant se val!... ¿No te’n recordes,

de què vull dir?...

(Amb sobtat esglai.)

Doncs... era cert!... Bé massa!

Des d’aquell jorn, quin trencacor! Quin viure!...

Que em miressin només, tornava roja,

que semblaven caliu les meves galtes...

Me temia que tots ho descobrissin

amb els aires tan sols...

(Pausa breu.)

Un dia, el pare,

me mirà fit a fit... «¿Per què no menges?...

No fas més que escopir»... «Perquè una mosca

m’ha caigut dins del plat»... Era mentida,

mes tota jo m’havia quedat erta

amb aquella mirada i la pregunta...

I encara més... quan veig que el pare s’alça

i despenja la falç... i se la mira...

Ai, Déu meu, quina por!... Ja em semblava

sentir el zast! aquí...

(Fent, aterroritzada, acció de degollar-se.)

Que ho va prometre,

i no és home que trenqui la paraula;

que el seu geni, ja el sé... M’hauria morta

al bell punt de saber... i, si no m’erro,

ja ho va mig sospitar aquella vetlla...

I jo, pobra de mi, ¿com arreglar-me

perquè mai se veiés?... Si era impossible!...

Si anava passant temps!... Com fet a posta,

quan a tu t’esperava, els dies eren

llargs, tan i tan rellargs, que em consumien,

no s’acabaven mai!... Després, que hauria

volgut que cada jorn fos un quinquenni,

en un tancar i badar d’ulls passaven...

I amatent, amatent, venia l’hora...

¿Com ho havia de fer, tota soleta,

desemparada, sense tu ni mare,

i veient sempre relluir en la fosca,

rera la porta, aquella falç torcida

que em volia segar la gargamella?...

Déu meu, aquella falç! Quina basarda!

Per més que no volgués, fins a ulls closos,

la veia llampegar aquí dedintre...

(Per son front. I ara, amb terror concentrat i a baixa veu.)

I... encar ara, l’hi veig!... fins quan m’adormo!...

(Pausa.)

Vet aquí que el Ciset, el mosso, un dia,

jo el sento que conversa amb la del Tano,

que vingué a moldre blat... I ella li deia:

«¿No repares, Ciset, que la minyona

s’ha posat, que en poc temps, peta de grassa?»...

I ell, el mosso, en oir-la, vinga riure,

amb un riure de llop que esfereïa.

«¿De què te’n rius?», li va preguntar ella.

«De res, Tana, de res... Que abans de gaire

n’hem de veure una que anirà als romanços...

Lo que és jo, al cap del mes, demano el compte

i ja m’hauran vist prou aquestes terres,

que amb la justícia no m’agrada raure-hi»...

Ella, la dona, no el va pas entendre,

mes jo sí, tot seguit... que la fiblada

me punyí al mig del cor com una agulla...

Ja ho sabia, en Ciset... Quina vergonya!

A no trigar, també ho sabria el pare

i els germans i els veïns i tot el poble...

Quin rum-rum, el jovent, a la taverna!

(Pausa breu; avergonyida.)

I mentrestant, Reiner, tu no venies,

i ja havien passat... més de set mesos...

Jo et volia enviar lo que em passava,

mes, ai, pobra de mi! no sé de lletra

i fer escriure a algú més, crida de nunci!...

Si t’hagués vist a prop, era altra cosa;

hauria pres coratge de seguida;

mes, tota sola, me tornava lera.

Sentia grans desigs de fer-ne una...

O tirar-me a la bassa, o bé del sostre

penjar-me amb un llibant... Mes, quina ràbia!

A totes hores, al molí hi havia

un formiguer de gent... Fins a les tantes

molíem blat, que era l’anyada bona...

Jo em moria d’angúnia... Els sacs més grossos,

des de l’estenedor, sobre l’espatlla...

Les cames me fallaven...

(Amb ràbia.)

Jo, amunt sempre!

A veure si el dimoni se m’enduia...

i el dimoni, per ço, com si tal cosa!

No hi va valer estrenye’m la cotilla

fins a gitar i tot sang per la boca;

no hi va valer clavar-me garrotades

com el pare a la mula... Estava llesta!

No hi havia remei!... Tot se sabria

i la falç, a l’instant...

(Horroritzada.)

la seva tasca!...

(Pausa breu; després, amb espant i angoixa creixents.)

I, al fi... l’hora arribà... Una vetllada...

ja el molí no podia emprendre feina,

que en sobrava per més de quinze dies...

El pare, el mosso i els germans estaven

que no podien més; drets s’adormien,

que portaven, ja tots, tres nits de vetlla...

I la mola, per ço, que no s’aturi,

que s’ha d’acontentar a la parròquia,

tant si es pot com si no... El pare, a taula,

que diu així mateix: «Maliat siga!

He dit a no sé quants que demanessin

per tirar avant la feina i, mans besades,

que ho daria de grat; i tots responen

que ara van rebentats; que és impossible»...

«I jo estic ben llassat!», el noi mormola;

i en Ciset i l’hereu: «Pitjor nosaltres!»

Jo que llavors, tot tremolant, poruga,

al pare, així li dic, sense guaitar-lo:

«Si vós voleu... jo la faré, la feina»...

I el pare gira el cap. «¿Tu, tota sola?»...

«Tinc prou braó... millor ajuda vaga.»

«De valenta, si vols... mes...», diu el pare,

ja mig temptat de reposar una mica.

Jo que, en un salt, encenc els llums i, arri!

té, té i té!... Al llit tothom!... «Cap a les dues

vine a cridar... tota la nit, no hi passo»,

torna el pare, i jo: «Au, aneu... aneu’s-en!»...

I se’n van anar tots... Ai, ja calia!

que estones ha que em mossegava els llavis

per no llançar els xiscles que a la gola

muntaven ofegant-me... Quin suplici!...

I aní a les moles... quasi arrossegant-me...

i allà...

(Amb horror, parlant lentament i com si veiés coses esfereïdores.)

Allà... va ser... Rodant, les moles

ofegaren els crits... I que patia!

Que patia, Reiner, tota soleta!...

Soleta, no... després... que ja era nada...

Era petita així, com una nina...

i amb una caroneta més bufona!

Els ulls aclucadets, la boca oberta...

Me la vaig estimar tot de seguida!

Tant que em va fer patir, i no em recava,

no em recava ni gens, pobra menuda!

Semblava que feia anys que la tenia,

que la tindria sempre més... Sí, sempre!...

(Tot això amb tendresa, com afalagada pel record; d’ací al final, amb angoixa creixent, amb terror, amb desvari, segons ho vagin indicant les paraules i situació.)

Pobra filla del cor!...

(Escoltant, esglaiada, de sobte.)

¿Sentiu la mola!?

Va rodant, va rodant, com... aquell dia...

(Corrent, agitada, d’una banda a l’altra.)

Oh, Verge Santa del Remei!... Que pari

aquest rodar, o feu-me tornar sorda!...

Que també mon cervell, balla que balla

aquí dedins al punt que sent la fressa...

(Pausa. Després, girant-se ràpidament i com responent a algú.)

¿Que com va ser?...

(Amb dolor.)

Oh, no!... No em feu dir-ho!...

que sento fred... i por... Jo... no ho volia...

Si ni ho sé... com va ser... De tan contenta,

quan vaig veure la nena, l’abraçava

i a petons, a petons, l’hauria fosa,

que mai més acabava d’atipar-me’n...

I tant vaig masegar-la, que la nena,

heus aquí que, de cop, la cara arrufa

i arrenca el plor... Un espinguet!... Jo em quedo

lo mateix que el Sant Just de pedra marbre...

I la nena, quins crits!... Semblava folla...

Jo, d’esglaiada fins perdia l’esma...

quant a dalt... quin espant!... Sento que es tiren

a baix del llit i cops de peus descalços...

Era el pare; segur!... Verge Maria!

¿Com ho havia de fer, jo pecadora?

Eren passos rabents... cap a l’escala...

I... no sé... què passà... La falç vaig veure

relluir, tot de cop... aquí dedintre...

(Per son cap.)

i m’aixeco d’un bot... La nena... hi torna...

jo, li tapo la boca... mes... no calla...

i el pare... que està prop... Jo... esmaperduda,

corro cap a... la mola... i... mare meva!...

(Amb pregon terror, arrupint-se tota i fent acció de llançar un objecte.)

Quin xerric que va fer!... Com... una coca!...

I encara llançà un crit!... Un crit!... Deixeu-me!...

(Regirant-se violentament d’una banda a l’altra, com per lliurar-se d’algú que la subjectés.)

Que no vull dir res més!... Pareu la mola,

que el dimoni la roda... per matar-me...

El pare... no el va ser... No ho sé... qui era...

que va entrar... allà dins... No me’n recordo...

Molta gent... molta gent... Tots me guaitaven,

amb uns ulls més badats!... Com unes òlibes...

Mes el pare... res sap... Que no us escapi...

Calleu tots... calleu tots... que si ho sabia,

d’un cop de falç... la meva testa a terra.

(Amb viva angoixa, suplicant.)

No li digueu, per mor de Déu, al pare!...

De la nena, ni un piu... que no ho sospiti...

que per ço me n’he anat de casa meva

i m’estic aquí dins... perquè no em trobi...

Que don Jaume ho va dir... el fill de l’amo...

Fins que vinga en Reiner... i anem a França...

(Anant arrupint-se en un racó i baixant gradualment la veu.)

Lluny del pare... i la falç... i aquella... mola...

que no vull... que m’esclafi... cap més... nena...

(Al final, perceptible amb prou feina. Diu els darrers versos amb la mirada clavada en l’espai, com embadalida. La cortina ha començat a baixar durant el penúltim, fins a metre i mig del sòl, i a la darrera paraula cau de cop.)

18 de gener de 1898

LA VELLA
[De Drames rurals, 1902]

L’havien treta al porxo, com de costum, i l’hereu se n’havia anat a la batuda, la jove a l’hort amb el menut a braç, la mossa gran a costura i el bordegassot i l’altra nena, l’un a jugar a boles a l’era d’en Rostoll, al capdavall del poble, i l’altra a engegar les oques i ànecs vora el riuet. En la casa no hi quedaven més que la vaca prenys, dins de la cort, fosca i plena de teranyines, el garrí modegant en el raconot de sota l’escala, les gallines escarbatant la ruda i el donzell en el pati, i la padrina a dalt, al porxo, entremig de canyissos de figues seques, esteses de fesoles grauades, penjolls de tomates, panotxes de blat de moro i enfilades d’orellanes. Als peus hi tenia la basseta del menut amb el coixinet d’espart, podrit dels orins, i les baietes del bressol, negres de mosques i llançant un tuf inaguantable.

A les set del matí, quan la jove havia tret la padrina, encara el sol no donava en aquella banda de porxo, encarat entre llevant i migdia, però a les deu ja estava ensenyorit de més de la meitat, i la pobra velleta, de cara a l’horitzó, plantada com una mòmia en la cadira baixa, en què la tenien esclavitzada sos membres morts i inútils, es rostia de viu en viu.

Feia cinc anys que s’havia aireferida, anant a confessar al poble veí, amb un predicador que hi feia el novenari; havia caigut al mig de la carretera, amb els ulls en blanc i la boca de costat, com si fes ganyotes. Un carro que anava a mercat, a punta de dia, va atrapar al pas aquell bulto blanc i blau —la caputxa de franel·la i les faldilles de blavets— i el carreter va fer-li un xiulet, perquè l’animal, amb les orelles apuntades endavant, com si flairés un perill, se li espantava; però com el bulto no es mogués, el carreter baixà del carro i engegà un roc com l’embosta, que anà a petar en el braç esquerre de la padrina, fent-li un bony com un ou; i com ni així fes aires d’eixirivir-se, l’home, cremat, s’hi atansà amb la vara enlaire, per a veure si de grat o per força el faria deixondir, an aquell borratxó que dormia la mona al mig del camí.

Al ser-hi a tocar, s’adonà que era una dona i la sacsejà amb el peu, després l’aixecà i li desembossà la caputxa: llavors vegé els ulls espantats i la ganyota sinistra d’aquella boca fora de lloc. La padrina no podia parlar, ni moure el braç ni la cama dreta. La carregà com un fardo al carro, i tiraren cap al poble. Al carrer Major li preguntà una dona:

—Hola, Baldiri! ¿Què duem?

—Res de bo, noia: la vella de cal Manyo, que s’és ferida. L’he vista al mig del camí, l’he arreplegada i la tragino a casa seva.

—Tant de grat que us ne sabrà l’hereu!... Ja mai més servirà per a res. Quan els hi ve aquesta pedregada, valdria més que es morissin en sec: al manc no farien nosa.

—Ja tens raó; però què hi farem!... Vaja, adéu, noia.

—Adéu-siau, Baldiri.

I el carro tirà avall mandrosament, grinyolant de tota sa ferramenta mal enseuada.

Dels ulls esparverats de la padrina van caure dues llàgrimes com cigrons: hi sentia i hi veia, la pobra dona.

A casa seva l’hereu i la jove la reberen amb la sorpresa alarmada amb què es rep un hoste perillós que no s’espera. No que fossin males entranyes l’hereu ni la jove, però a pagès, un vell xacrós que consum i no produeix és un censal, i ja eren tantes boques!...

Per a provar, perquè la gent no digués, van donar-li un got de vi amb sal, i li untaren els polsos i la boca del cor amb oli de llargandaix, i anaren de seguida pel capellà. Si s’havia de morir, alabat sia Déu! Però, al manc, que se n’anés arreglada. Del metge ningú en parlà: prou que sabien ells que allò de les feridures, quan pitjava de ferm, no tenia remei; i els metges, al capdavall, no eren més que uns papadineru!

Com no podien confessar-la, perquè no enraonava, la van extremunciar i es quedaren tranquils: ja havien fet tot lo que calia. Al vespre van recordar-se de que no havia menjat res del dia abans, i li portaren un plat de sopa i un got de vi. Després tothom se n’anà al llit, dient a la malalta que si havia de menester alguna cosa que avisés. L’endemà la jove es quedà a casa, per veure si l’àvia se n’anava o no. A migdia li va donar la sopa i el gotet de vi, i al vespre altra vegada. Els ulls esparverats de l’enllitada semblava que volguessin dir alguna cosa; però la jove no tenia taleia de mirar-li els ulls.

L’endemà, a l’entrar en la cambra, una bravada forta li tapà els esperits, i vegé mulladís al sòl; palpà el llit, i estava tot xop. Llavors la jove recordà que encara mai l’havia feta orinar. Una foguerada li encengué la cara, i va estar a punt de cantar-li les quaranta, a la padrina. En els ulls inquiets d’aquesta, que ho veien tot, s’aturà un llagrimó emperesit: li mancava acostumar-se a sa misèria.

La jove, amb ses esbranzides i revolades de dona trempada i sobrera de salut, esbatanà la finestra, cridant que allà s’hi congriaria la pesta. Aleshores la padrina vegé un tros de cel blau, serè, esplèndid, bonic com si fos fet de tot just, enduent-se-li la mirada més enllà d’aquelles rònegues parets, brutes i florides, que li feien de gàbia. En sa arrossegada vida de burro guixeter, blincada sempre al pes de la càrrega, no li havia quedat una hora vagativa per a contemplar-lo, el cel. De llavors en avall, inútil ja per a tot lo de la terra, li lleuria de fer-ho; i començà a posar-li voluntat, an aquella bellesa consoladora que havia d’arribar a ésser la seva única distracció i son únic amic.

La jove va rumiar que tenir l’àvia al llit no li convenia, perquè en poc temps li destruiria la màrfega; i l’aixecà. Els dies bons la tenia al porxo; quan feia mal temps, a la vora del foc. Com ella, la jove, havia de cavar les mongeteres, collir la vianda, picar la verdura per a les oquetes, abeurar el garrí, anar per l’olla i apedaçar l’home i la canalla, no podia estar per la vella, li posà la nena per vigilanta. Però, al segon dia, la nena va cansar-se de guaitar amb sorpresa la padrina, sempre sèria i quieta, sempre muda i mirant enllà, com si tingués els ulls de vidre; i la criatura, avorrerta, després d’haver-se rosegat tot un bec de davantal, començà a arrossegar-se poc a poquet cap a la porta, i, quan fou a la porta, sortí al carrer, prometent-se a si mateixa arribar només que fins a la cantonada i tornar; però de la cantonada estant vegé un aplec de canalla jugant a caps i través a la plaça, i el cor li va dir que si hi anava guanyaria una agulla; i corregué fins a la plaça, i després anà a jugar a costures, i després a collir margaridoies. Tornà de fosc a casa, i la mare no va renyar-la. D’aquell dia en avall, no es parlà més de fer compte a l’àvia. Cada matí tothom emprenia la seva via, i en la casa sols hi quedaven quatre animalets i aquell ser baldat, rostint-se de viu en viu entre canyissos de figues, esteses de fesoles, enfilalls d’orellanes i panotxes de blat de moro, amb l’eterna basseta als peus i les baietes del bressol penjades a eixugar, ran mateix de la cara.

A trenc d’alba cada dia la jove la girbava de qualsevol manera, la prenia d’una revolada, la treia al porxo, li posava quatre cullerades de sopa a la boca, li donava un ditet de vi i se n’anava de casa; a l’hora de dinar era la nena gran la que es cuidava d’atipar l’àvia, entre roncs i empentes; i tornaven a deixar-la fins al tard, que la jove la prenia de nou en un braçat, com si fos una feixina, per a dur-la al llit, a on quedava abandonada fins l’endemà. I la pobra infeliça, que no podia cosir ni fer mitja, que no podia anar a l’hort ni tan sols bressolar la mainada; que no podia moure cames ni braços i amb prou feines barbotejar un que altre mot; la pobra vella, que estava avesada a veure, de tota sa vida, com una cosa natural, que al ser espremut, a l’arreu inútil, al vell que no servia per a res, no se li tingués cap llei de mirament, no es queixava mai d’aquell tracte inclement i dur, sens una titlla d’amor ni respecte; i en sa cara inexpressiva, de pòmuls sortits i boca entregirada, no s’hi veia més que una passible indiferència, com en la cara d’un brau manso. Només s’animava, pipellejant-li l’esguard, quan s’acostava el plat de la sopa: la feridura havia obert encara més sa gana golafre de pagesa, i son ventrell, que hauria paït les pedres, no quedava satisfet amb aquell plat de sopes o de mongets bullits; i l’ànsia de son rostre i la voracitat amb què llepava la cullera semblaven demanar sempre més i més. Però no n’hi donaven, perquè deien que si menjava molt embrutava massa el porxo. Llevat els moments del menjar, se passava hores i hores asseguda en aquella cadira mitjana, immòbil i muda, de cara a l’horitzó, amb el cap ert i els ullets grisos, badats i fixos, com ulls de vidre, i les dugues mans sobre la falda, amb el rosari a l’esquerra, l’única viva si no hagués sigut la pedrada del carreter; però aquella pedrada tan certera havia fet malbé per arreu algun nervi que li privava de doblegar dos o tres dits, i havia deixat en el bracet, dur i cantellut com una estella resseca, un renòs que, quan volia fer mal temps, l’agullonava amb unes fiblades tan vives que la feien petar de dents.

I així consumia el rest de sa miserable vida la padrina de cal Manyo, immòbil i sola i mirant i mirant sempre, amb una quietesa fixa d’esfinx, aquell cel tan blau i bonic, però tan impassible i llunyer pels que sofreixen.

Ningú sabia, ni potser ella mateixa, quins esqueixos de pensaments rodolaven per les cofurnes de son cervell primitiu, paralitzat per l’hemiplexia, davant d’aquell cel esplèndid, ni quines sensacions podia despertar el més enllà meravellós que contemplava sempre, en esperit encara viu, dins de sa carn quasibé del tot morta i momificada.

Aquell dia el sol li donava de ple, i semblava impossible que no la cegués i atuís. Era un sol de juliol, covat, ardent com brases, que en els redossos rostia les sargantanes enartades i aixecava bombolles en la pell de les persones. S’hauria dit que es respirava foc. Los insectes, afollonits, fiblaven amb una sanya terrible. Les orellanes del porxo semblaven grapats de raïms negres, dels que s’aixecava una remor imparable, un zum-zum seguit, sense gradacions; les mosques hi estaven a pilots, lo mateix que en el coixinet de la basseta i en les baietes del bressol i en la cara de la padrina; se li ficaven sota el mocador del cap i dins la boca entreoberta, picant-li, fins a deixar-li el fibló, la llengua blanca i resseca; se li abeuraven en els llagrimers humits, passejant-se-li a l’entorn dels parpres cuirosos; se la menjaven viva. Ella pestanyejava de tant en tant, i algun dit de la mà esquerra es bellugava com amb esma de fer alguna cosa; mes ni la mà es movia ni el cap se tombava: solament el pit li anava com una manxa de ferrer, i les gotes de suor li regalaven cara avall, l’una darrera l’altra, caient sobre el davantal, a on el sol les eixugava de seguida.

Regnava una quietud pesada. De tant en tant se sentia un xisclet d’aucell que volava fora de vista, un escotxineig de guatlla al lluny, el trinc-trinc precipitat d’un rellotge de caixa tocant hores, un cop de pota de la vaca prenys dins la cort, els grunys malhumorats del porc...

S’acabava el batre, i no hi havia un home feiner ni una dona jove en vaga per les cases: en tot el poble no s’hi haurien comptat mitja dotzena de vellets inútils, bressolant en un racó de cuina o bé ajaçats a l’ombra de les parets. Fins la mainada rodava per les eres, fent tombarelles sobre el boll calent, parant els sacs del gra, ficant-se entremig de les potes del bestiar de les batudes, com voleiades de pardals barroers.

Allà a deu hores s’havia aixecat un alè de vent, i tothom cuitava a aprofitar-lo.

Feia una estona que la vaca es removia inquieta, balandrejant el tros de cadena de ferro, que petava sorollosament contra les parets de la cort, i el porc grunyia més que de costum, quan la padrina, immòbil en son setial de balca consumida, percebé una bafarada estranya, agrenca, que venia de la banda del pati; però se n’aixecaven tantes, de bafarades, al seu entorn, ara del coixinet que tenia als peus, ara de les baietes que tenia al costat, ara de les carbasses que es podrien sobre la paret, que no en va fer cas. Mes, al cap d’un minut, una de més forta i reveladora la va fer estremir de cap a peus. Ensumà àvidament, com quan sentia la flaire de la sopa, i els ulls somorts se li espantaren, traint una gran angúnia. Com responent an aquella mirada d’esglai, la vaca llançà un bruel llastimer que retintinà llargament en l’espai caldejat, com amb mandra d’allunyar-se i fondre’s; i el petament de la cadena, fortament estrebada, des d’aquell moment ja no parà. Per altra banda, les gallines començaren a esvalotar-se en el patiet, mateix que vegessin la guineu.

La padrina ho comprengué clar: aquelles senyals d’alarma de les bèsties i aquella fortor de socarrim que sentia no podien mentir: se calava foc a la casa. I, debategant, tota ella concentrada en sos sentits, tractà d’esbrinar en quin indret se calava el foc i el mal que podia fer. De sobte, una glopada de fum, com despedida per la boca d’un gegant fumador, s’enlairà per la banda del pati. Els dos o tres dits bons de la mà esquerra de la padrina s’agitaren nerviosament, bellugant el rosari.

El foc devia ésser en el bastarral, que feia de sostre a la cort de la vaca: el dia abans hi havien entrat la palla nova, que cruixia de tan resseca i cremaria mateix que una esca.

La cort i el bastarral ocupaven el cul de la casa i tenien un finestronet que donava al pati; el pati estava separat del cementiri per una paret de tàpia, i després del cementiri venia la iglésia, que tapava per aquella banda tota la vista a la casa del Manyo, i que aleshores privaria que la gent de les eres s’adonés del foc i pogués acudir-hi al començament. Per la banda del carrer tampoc hi havia gaire més esperança, perquè en cas de que s’escaigués a passar alguna persona, lo que no era fàcil en aquella hora, abans el fum no hauria omplert tota la casa i eixís per les escletxes de la porta ajustada, ja a dins seria tot un braser. Si la gran fetor de socarrim no ho descobria d’hora, no hi hauria remei... La pobra dona, amb les potències esclarides súbitament, per l’acció d’aquell terror suprem, ho calculà en un minut. Si el foc havia començat en la cort o en el bastarral, ella estava al bell cim de la fogaina. En aquell moment, com per a donar-li la seguretat absoluta, el finestronet del pati, com si fos una xemeneia, començà a vomitar glopades i més glopades d’un fum espès, negre, pudent, d’una fortor que feia plorar els ulls; de seguida el pati va estar-ne ple, i s’estengué pel porxo com una boirada. Entretant, mig asfixiada, la vaca bruelava seguidament, balandrejant amb fúria la cadena, i els romflets del porc esdevenien a cada punt més forts. El fum devia haver-ho invadit tot, fins els darrers racons.

La paralítica volgué cridar, sembrar l’alarma en el barri desert, però sa llengua mig baldada no respongué a son neguit; un barboteig palpissot, una treballosa pluja de fragments de paraules fou tot lo que li eixí, i encara tan baix, que no s’hauria sentit de l’altra banda de porxo. Al donar-se compte de sa absoluta misèria, la barba li tremolà més, i rompé en un gran sanglot desesperat.

La fumareda cargoladissa s’aixecava ja sobre el pati com un nuvolàs negre, que tapava tot el cementiri i la iglésia.

De sobte ressonà un gran xerrisc, i l’àvia sentí cruixir el porxo sota sos peus, com si estrebessin la casa de tots costats, i una llengua de foc, tantost vista com fosa, mirotejà dos pams per damunt de la paret del pati. La vaca, cega, afollonida, devia haver romput els lligams, perquè sos bramuls s’oïen, ja sords i apagats, tan aviat en un indret com en l’altre de la casa.

La padrina, amb els ullets grisos fora del cap, fent un esforç suprem, se posà en peu; son cos balandrejà endavant i endarrera, i després quedà immòbil, en perfecte equilibri, sobre ses cames testes, enrampades. El fum la cegava, i l’ofegava la gran pudor de cremat. En aquell moment, una ratxa tèbia, una ratxa de vent que en les eres fou rebuda amb crits i salts d’alegria, regolfant per tota la casa, bufà en el braser abrandat i expel·lí amb violència, pel finestró, una pluja menuda de palla cremada que volà en totes direccions, omplint els ulls de la padrina de volves negres i coentes; un tro rogallós, un gran bramul de monstre enfadat, roncà llargament sota el trespol, que trepidà amb trepidació tan forta que semblava que anés a esfondrar-se de seguida. La pobra vella, perduda la raó, donà una envestida per a fugir. Les cames restaren com clavades, i el cos caigué de tot son aire endavant. Com no podia emparar-se amb els braços, petà pesadament de cara a terra... Un borboll de sang envermellí les rajoles, i un tros de dent, trencada ran de geniva, se li encastà en la llengua.

Ni menys va fer moviment: estava mig estabornida. Mes encara percebé una veu de dona, neta, clara, vibrant, que cridava no gaire lluny amb esgarip d’esglai:

—Foc!... Foc a cal Manyo!

Encara sentí que li queien sobre el cap, com un ruixat de pedres, les campanades barroeres de la parròquia cridant gent a la desesperada; encara tornà a retrunyir-li sota d’ella el room-room! de la fogaina, una fressa i remenament sord, com si la casa tingués mal de ventre... fins que, de sobte, li semblà a la padrina que se li trencava la trinxa de les faldilles, que algú la desfeia d’una faixa que l’estrenyia; li semblà que el cap se li tornava buit i lleuger com un cascavell, i que el cor se li fonia en una son dolça i pesanta com la de la migdiada... una alenada càlida l’embolcallà i... res més.

Quan la gent arribà al poble, no quedaven de la casa més que quatre parets esberlades dels cantons i dugues canes de teulada a punt de caure. A dins, tot era un braser.

A l’endemà, escarbotant entre la runa i cendres calentes, van trobar el porc cuit sota el revolt de pedra de l’escala, i ací i allà algun os calcinat que no podien dir si fou de la vaca o de la padrina; al pati hi havia set o vuit gallines ofegades, amb la cresta negra i el bec badat.

Una setmana més tard, entre els hisendats i pagesos de la rodalia, se feia una capta en favor del Manyo, que havia quedat en la misèria. Tothom el planyia per aquell foc que li havia destruït els béns: aquell casalot arnat, el garrinet i la vaca prenys. De la vella ni calia parlar-ne. Lo que deia la gent:

—Tant de bé li va fer Déu!... Per lo que hi feia, en aquest món, sense cap potència!...

L’EXPLOSIÓ
[De Drames rurals, 1902]

—Torna-hi, Peret, torna-hi, i digues-li que allò va ser una foguerada, un cop de geni, i que n’estàs arrepentit. De segur que et tornarà a rebre don Eladi, perquè té bon cor. Recorda’t que al passar-te per sobre aquella tartaneta, anant al taller, te va portar al seu mateix llit i mai va faltar-te caldo de gallina ni bona assistència. Recorda’t que tu, amb llàgrimes als ulls, li vas dir que mai més t’oblidaries de lo que havia fet per tu. Si ell, enquimerat, va dir-te una mala expressió, bé prou que vas tornar-t’hi; doncs esteu en paus, i ara et toca a tu rebaixar-te... Si jo tingués gosar, ja tot fóra arreglat.

—Maliat siga! No hi ha perill que callis!... Com si un no estés prou amoïnat! Ja vaig dir-t’ho la setmana passada: no hi vull tornar, allí, com qui demana caritat. Ell me va despatxar, i no li he de veure la cara fins que ell mateix vinga a cercar-me. Més hi ha perdut ell que jo. El taller li queda com desemparat, puix no trobarà ningú més que li vigili tan bé la feina... Ja li doldrà la feta, Déu m’ajudi!

—Sí, però ell sap on té la bossa i tu no pots viure sense treballar. Ja en traurem força de que ell tinga de plegar si nosaltres nos morim de fam! De prou bé que anàvem, ara no ens queda un clau; no som pas potentats per a passar una setmana i altra sense veure el color de cinc cèntims... Mira: tot lo que tenia arraconat, ha fugit; la Margarida no vol fer més fermança perquè diu que, encara que tornis a treballar, mai més acabarem de pagar-li lo que li devem... A les altres cases ja saps que no fien, sobretot veient amb les dipoteques que en podem respondre de la bestreta... Avui, per un voler de Déu, he pogut fer dinar, però demà, si no es gira la fortuna, haurem d’asseure les barres a taula. Si trobessis una col·locació qualsevulla, anc que no fos gaire bon jornal... D’uns dies ne vénen uns altres, però el cas és menjar.

—No em despacientis, ni m’enverinis més, Quimeta; mira que ja estic en lo punt de dalt, i un home no és pas de cuiro ni de terra d’escudelles. Com si no l’hagués buscada pertot arreu, la col·locació, Déu m’ajudi! Però tu, burxa que burxa, com si no ho sabessis, que tot està ple i que no es troba un jornal ni per a remei... Un no pot fer res que la dignitat i l’honor de la persona ho comporti. Ni per a escombriaire m’han volgut, i això que hi vaig posar al mosso d’un regidor per empenyo. No hi ha que un vulga ser home de bé, i presentar sempre la cara amb tota legalitat, i treballar de cap a cap del dia. Amigu, paciència! Si no trobes quefer, reposa, i a l’hora d’esmorzar passeja per la Rambla, i a l’hora de dinar clava’t un cop de puny als morros, i a l’hora de sopar vés-te’n al llit a fer el bot... I després no tingueu mals pensaments, ira de Déu! Cada dia veig que té més raó en Palmella; i no em digues que et fa fàstic i que és un ingrinyador i un gandul, aqueix minyó. Lo que és, més espavilat que tots nosaltres i que no es deixarà pas xuclar la sang pels burgesos, pels enemics dels pobres treballadors, de les bèsties de càrrega. Ah! Quan jo penso que hi ha gent que tenen palaus i malbaraten milions sense tòrcer l’esquena ni sobre l’enclusa, ni sobre el teler, mentres pel carrer transiten famolers a dotzenes sense tenir on jaure, com si no fossin de carn i ossos mateix que els rics!... Sí, Quimeta, sí; digues lo que vulgues, en Palmella té raó; viuen de la nostra sang. Ah, si nosaltres siguéssim homes, si féssim com ells, si ens revengéssim de tots los explotadors! Ara xalaríem, Quimeta, amb lo que nosaltres mateixos hem guanyat, i no hauríem de demanar una queixalada de pa per amor de Déu. Però un dia o altre arribarà la nostra, i llavores... fora contemplacions! Mal per mal, i que callin: que les paguin juntes! Lo que és jo, ja m’encarregaré de l’assassino del meu amo.

—Jesús, Maria i Josep! Calla, calla, Peret, que em dóna angúnia sentir-te! I quines coses fa dir la misèria, Senyor! Déu te’n guard, fill, que fossis com aquell perdulari que tant t’agrada, perquè ja t’hauria avorrert. I no segueixis els seus consells, puix ja ho veuràs, a on anirà a parar. Si no treballa, ¿saps per què és? Perquè, aconsellant a quatre caps calents que no saben lo que es pesquen, los hi fa esquitxar los quartos i pot viure esquenadret. Nosaltres no n’hem de fer cas, d’ell: ja sabem que no som pas prínceps i que ens cal guanyar-nos les queixalades; i ditxós qui pot! Perquè, fill meu, això que de vegades conteu de que no hi haurà aviat ni rics ni pobres i tots serem iguals i no es coneixerà la misèria, ja t’ho dic: jo no ho veig pas prou clar, i creu-me, deixa-ho anar, que per aquest camí no hi podreu pas córrer gaire. Aixís com hem trobat lo món, l’haurem de deixar... i lo que hem de mirar nosaltres és fer les paus amb l’amo, i que et torni a donar feina; lo que és estat és estat i no ens en recordem més. Ja veuràs com, així que et tornis a trobar amb alguna cosa a la butxaca, se te’n van aquestes cabòries, i entendràs que no hi ha millor vida que la nostra, quan es pot complir l’obligació.

—Veuràs: no en parlem més, que se’m regira tota la naturalesa i em vénen intencions dolentes. Lo que et torno a dir és que encara que em facin peces menudes no aniré a rebaixar-me amb don Eladi; ¿ho tens entès? I, ara, feste el pensament que vulgues. Però lo que et juro és que, si nosaltres nos hem de candir i dissecar, an ell no li faran pas profit les meves suades. I fora rèpliques, que per alguna cosa sóc l’amo de casa!

—Com t’has tornat, Peret! De tot això, en té la culpa l’anarquia i tots aquells disbarats que us vomita a l’orella el perdut d’en Palmella.

I la pobra muller, ferida per la duresa de son marit, rompé a plorar, acotant el cap sobre la taula. I ell, sentint que s’enternia, amb tot i fer lo ferreny, s’aixecà de la cadira amb una revolada i sortí de casa cridant:

—Sí, ¿eh? Doncs ara me’n vaig a veure’l, an aquell perdut. Bona nit!

—Peret, Peret! —cridà la Quimeta amb un gran sanglot; però la clau tombà, i els passos, pressers, se perderen escala avall.

La dona passà més d’una hora plorant i desesperant-se, ben entristida per aquella misèria aclaparadora, de la que no podien sortir per la tossuderia del seu home, d’aquell home que, mig any enrera, tenia el millor geni del món, prudent, treballador, alegre, i que d’ençà que s’havia aplegat amb aquella colla de tabals i remolers, com en Palmella, que no feien més que predicar coses destornillades, s’havia tornat rondinaire, esquerp, verinós, ple de rancúnies i recels, queixant-se sempre dels amos, trobant raquític lo jornal i qualificant lo treball de miserable explotació.

Temps enrera, essent fadrí major i quasibé cap absolut d’un taller de moblista, havia fet embalar amb tan poc compte una peça d’encàrrec, que tots els caires se van pelar i quedà deslluïda. El principal, adonant-se’n, li va fer, amoïnat, alguna advertència; li replicà en Peret amb aspresa, dient-li que si no li agradava s’ho arreglés ell; l’amo li respongué que per alguna cosa el pagava, i que recordés lo lloc que ocupava per a no donar mals exemples, que ja començava a cansar-se del geni que anava posant. Furiós, en Peret cridà que per res havia de menester-li els diners, puix qui donava la sang no havia de mirar tendències... Resultat: que l’amo, fora de si, va fer-li el compte de seguida. D’aquell dia ençà, com per un mal fat, no havia pogut trobar feina, i el geni anà agrejant-se-li a mida que creixia la necessitat; i les idees torbadores, arreplegades en aquell cul de cafetí on feien cap alguns obrers desvagats i quatre ganduls que els explotaven, començaren a arrelar-se en son cervell i a ombrejar-li el pensament i el cor, tornant-li desagradable tot lo que abans més goig i alegria li donava. Son amo estat, que no era rancuniós i havia tingut afecte a son fadrí, l’hauria perdonat si ell hagués fet passos per a aconseguir-ho: ho sabia pels antics companys, ho sabia també la Quimeta i l’instava sempre perquè es junyís. Però davant d’aquells altres amics del cafetí havia dit que no podia sofrir don Eladi i que mai més li miraria la cara, i volia sostenir-ho, malgrat els impulsos de son cor, que li deien que aquell era un home de bé, que si tenia un benestar se l’havia guanyat amb son enginy i son esforç en la lluita per la vida, i, per tant, el tenia ben merescut. Per això, quan mossegava amb ràbia el mos de pa que no li matava la gana, sentia que no tenia raó i que era injust mantenir aquella actitud agressiva; però tornava a ficar-se en aquell cafè i a sentir l’aplec de gent esparverada que predicava l’odi i la destrucció irreflexiva, i novament se sentia verinós i es deixava governar lo pensament i el cor.

Quan ell fou fora de casa, la Quimeta, amb lo cap sobre la taula, plorà estona i estona, fins a sentir-se alleugerida d’aquella pena que li omplia el cor; però després se digué a si mateixa que era hora d’acabar lo patir i de prendre un bon determini.

—Demà a la tarda li donaré una excusa i aniré a veure què.

I, més tranquil·la per la resolució feta i per una ombra de dolça esperança que l’invadia, se n’anà al llit.

En Peret tornà a les dugues picades; la seva dona, cansada de regirar-se pel llit anguniosa per la tardança d’ell, s’havia condormit tot just, i l’entrada cautelosa del marit no la desvetllà del tot. Com en somnis, sentí remenar poc a poc, molt poc a poc, per l’alcova, i després petar una cerilla. A la claror pampallugant de la flameta, entrevegé an en Peret, encès de cara, vinclat sobre el llit, parant l’orella, sotjant si ella dormia; i ella estigué ben quieta, quieta, mirant quina en faria ell; i ell, petjant amb compte i de puntetes, s’arrimà a la taula i encengué el caputxí de llautó; després se llevà la brusa, i, sotjant sempre, se va treure de les butxaques de l’armilla i de les calces uns paquetets, que posà sobre la taula; tornà a mirar-la an ella, a la Quimeta, com indecís, i després d’estar en pensa un minut, va agafar una cadira i l’arrimà sota el penja-robes de fusta, i enfilant-s’hi abastà la capsa de cartró que hi havia sobre la lleixeta; aquella capsa on ella guardava les botines bones, el mocador de pèl de cabra i alguna menudència delicada. Quan va tenir la capsa sobre una cadira, la destapà: ella quasi no el veia, perquè el tempanell de l’alcova li ho privava, però li va semblar que remenava les coses a grapades, sense miraments, i li entrà una gran malícia, amb intents de renyar-lo; però sentia com si tingués lo cos de plom i el cap tan pesat, que no es veia amb cor d’aixecar-lo del coixí; i a més, un gran defalliment, un desmai de totes les potències, li havia fos la veu... Per instint de tafaneria volia estar desperta, però se li cloïen los parpres i anava perdent suaument la noció d’ella mateixa. Ja estava enterament adormida quan en Peret se ficà al llit. Amb el cruiximent de les molles se despertà sobtadament, atzarada, llançant un crit.

—¿Què tens? —va fer ell, malhumorat—. Sóc jo, dona.

—Ai! M’has donat un esglai!... ¿D’on véns?

—¿D’on vols que vingui? De voltar... amb quatre companys... Vaja, dorm, dorm.

I es rebaté sobre el coixí, després d’apagar lo llum.

Mes ella, altre cop deixondida, no podia tornar a prendre el son i s’estava quietona, sentint son marit bellugant-se sempre, dient mots confosos entre dents, bufant i desabrigant-se com si s’ofegués; dormint d’un son agitat i ple d’ensurts, com son de febre.

Quan lo rellotge picà sis hores en la saleta veïna, la Quimeta no va tenir paciència d’estar-se més acotxada i es llevà ben a poc a poquet; mes al rentar-se la cara donà un cop de colze al tempanell, i el soroll despertà an en Peret, que d’un bot s’assegué sobre el llit, mirant-la amb ulls badats, badats, que no hi veien encara. Comprenent que estava llevada per arreu, se tirà ell també de peus a terra.

—I ara! ¿Per què t’aixeques? Tot just són sis hores, home. Hala, dorm, que has vingut tard i després estaries mandrós tot lo sant dia.

—Bah! Al menos faré gana... —va dir ell amb ironia, tot vestint-se; i no volgué escoltar més raons.

Contra lo que esperava la Quimeta, no sortí a donar un tomb per la Rambla, com tenia per costum d’ençà que estava desvagat. Ella escalfà un tupinet de cafè molt fluix, i se’l partiren.

—Carai! D’això no n’hi ha per a alimentar ni una agulla de cosir... —ronyicà l’home, aixecant el got i mirant-lo contraclaror.

—Què hi farem, fill! No tenim res més per avui...

—Mala negada facin tots los burgesos! —esclatà en Peret, amb rancor concentrat.

—Vaja, no comencis de bon matí a dir bestieses, ximplet. Tingues una mica de paciència, que tot s’arreglarà, ajudant Déu.

—D’això em refio —mormolà entre dents, com per a ell tot sol. I ja no badà més boca en tot lo matí.

La Quimeta, mentre feia el llit, recordà lo que havia vist lo vespre abans, sense poder escatir a ciència certa si havia sigut somni o realitat.

—Aviat ho sabré —va dir-se, pensant que no havia de fer més que guaitar el calaixó de la tauleta i la capsa de cartró.

Aixís que tingué el quarto endreçat, anà a pentinar-se, i al treure les pintes del calaix quedà desanimada: no hi havia cap d’aquells dos paquetets. Se va fer lo monyo amb una esgarrapada, morta de desig d’examinar lo penja-robes. Mes en Peret la seguia pertot arreu, com un gatet, cosit a ses faldilles, visiblement alarmat. Ella ho notà de seguida i començà a malfiar-se.

—Ah! —pensà—. Prou aquest ne porta alguna entre cella i cella. Déu faci que no me li tornin a revifar els vicis de quan era fadrí, i totes aquelles capsetes o embolics no en siguen presents per alguna bolera del flamenc!... Pobre d’ell si fos, perquè... Si un home desvagat no discorre més que dolenteries!

I el mirà tot sospitosa, desconfiada, amb una punxeta de gelos fiblant-li l’ànima. Però de seguida atinà en que lo dels presents era un gran disbarat. Pobret! Quan no tenia un cèntim per a fer cantar un cego!... Aquesta idea la posà contenta, profundament contenta. Per aquella banda no hi havia que tenir por. Però tornà a mirar-lo, an ell, i sentí una nova punyida al cor. Decididament, an aquell home n’hi passava alguna; tenia un aire diferent dels altres dies; una certa cosa que el denunciava. ¿Hauria jugat, potser, i aquells paquets serien les ganàncies que no volia deixar-li conèixer? Quina malícia que no se n’anés ni un minut!... Però ja rumiaria una excusa per a mirar la capsa: allà hi devia tenir l’embull.

La Quimeta, tota neguitosa i agitada, baixà a la botiga del costat a que li fiessin una lliura d’arròs i quatre fils de bacallà per al dinar, i tornant a dalt trobà an en Peret amb un tupinet de ferro a la mà, sortint de la cuina.

—¿Què en vols fer, d’això? —va preguntar-li.

—¿Jo?... Res... Anava... anava a regar lo julivert del test —va respondre, contrariat.

Però ella reparà que en el tupinet no hi havia una gota d’aigua.

Rabiosa, i per veure si l’atrapava en alguna cosa, baixà una o dugues vegades més, tornant a muntar de seguida; mes sempre el trobà llegint tranquil·lament uns diaris socialistes rebregats que tenia per allà.

Després de dinar, dissimulant son neguit, va preguntar-li:

—Escolta, tu: ¿que no vols sortir gens?

—No... —féu distret.

—¿Per què? ¿Que no et trobes bé, o què et passa?

—Sí, dona, sí, que em trobo bé; però ahir vaig retirar tard i no tinc ganes de córrer: ve-t’ho aquí... Després —afegí amb veu sorda—, que també em convé rumiar: és hora de fer alguna cosa.

Ella es tranquil·litzà una mica; potser sí que aquell atzarament no era altra cosa que maldecaps de necessitat.

Allà a les tres va dir-li que si no l’havia de menester se n’aniria a Gràcia a veure la seva tia, i que si ell sortís deixés la clau al sabater del costat.

Ell semblà que respirava de gust; mes aixís que la vegé arrimar-se al penja-robes, pegà un bot, cridant:

—¿Què vols fer?

—Ai, ai! Abastar el mocador de pèl de cabra, home...

—Però, ¿que no el veus aquí, sobre els pantalons?

En efecte, el mocador era allà, i, amb tot, la Quimeta tenia la certesa de que dos dies enrera l’havia ella mateixa endreçat, ben plegadet, dins de la capsa.

Aleshores vegé clar que en Peret li amagava alguna cosa, i el cor se li serrà com si l’hi estrenyessin dins d’un nus de corda. De bona gana s’hauria quedat a casa, però ja era tard per a dir-ho sens inspirar sospites. Si ell entenia que es malfiava, amagaria més l’embull i no convenia.

—Ah! —es digué de pensament, tota amoïnada—. Ja pots fer, ja, que una hora o altra t’aixarparé i et descobriré el marro, mal home!

I es prometé tornar a casa aixís que li fos possible i no deixar-lo en sol ni en ombra. En sa rabineria, anava ja a sortir sense donar les bones tardes, quan ell l’atrapà vora la porta i, agafant-la per la cintura, digué mig rialler, mirant-li els ulls:

—Que eixuta, minyona!... ¿Ni un me’n vols fer, per despido?

Ella el guaità, alegrement sorpresa, i els dos caps, atrets pel mateix impuls, s’acostaren i sonà un bes fort, ple, sencer: un bes de casats joves que encara s’estimen.

—Ah, pocapena! —féu ella, amenaçant-lo amb la mà.

—Tu pla, que si no et vinc a fer lo rendivú ni em deies adéu.

I li féu quatre pessigolletes, somrient. Ella se retorcia enriallada.

—Estigues, tonto, més que tonto!

—Vaja, còmica: qualsevol diria que et sap greu!

Ella es plantà en sec, i, una mica salamera, veient-se-li els grans desitjos de jugar en els ulls, li preguntà:

—Noi: ¿vols que em quedi?

Ell se posà seriós de cop, i la deixà.

—No, filla, no: serà un altre dia... vés a passeig, avui.

Li donà la pobra dona una mirada de viu ressentiment, i la punyida li arribà al fons del cor.

—Fins al vespre —féu, sentint que li muntava un ruixat de llàgrimes que li posaren els ulls encesos; i baixà l’escala corrent, sense girar lo cap.

A una dotzena de passos trobà en Palmella, amb una mà a cada butxaca, caminant tot xano-xano. Ell li donà les bones tardes i ella ni va tornar-les-hi.

Tan enrabiada estava amb el seu home, que sentí que d’estona no podria enraonar amb ningú, i, per a fer temps i esbargir la malícia, voltà alguns carrers, nerviosa i adelerada.

A cosa de les cinc, en Peret i en Palmella baixaven l’escala de casa del primer. A la porta s’aturaren, i en Palmella, tustant-li l’esquena, li va dir:

—Vaja, adéu i tingues compte. Ja ens veurem aquesta nit, ¿eh? Que baixis una estona.

—Està clar. Adéu.

I se separaren. El màndria prengué carrer amunt, i l’altre anà a deixar la clau a casa el sabater; després tirà carrer avall, avall, amb pas precipitat i prement lo colze dret sobre la brusa. Anava preocupat, sens adonar-se de res ni de ningú; una vegada aixecà els ulls i vegé la casa de son amo estant a pocs passos. Se parà en sec, sorprès, i es fregà els ulls amb los nusos dels dits. Després, talment com si fes memòria d’alguna cosa oblidada, mirà en tots indrets amb atenció i, estremint-se, tornà a acotar lo colze contra les costelles. Vegé venir un tramvia i s’ajupí, fent que es cordava les espardenyes. El tramvia passà; i en Peret treia ja de son cau un bulto que duia amagat sota la brusa, quan unes veus acalorades li van gelar les sangs. Eren dos jovenots, que disputaven, manejant molt los bastons i que passaren sens adonar-se d’ell. Aleshores, trèmul, atzarat, s’arrimà a l’altra renglera de cases, un tros avall del taller de don Eladi, i es posà a caminar arran de paret i mirant esparveradament cap a una banda i altra. Com era lloc poc transitat, amb prou feina passava una que altra persona ataleiada que no es destorbava a mirar res. Arribà al davant de les reixes verdes de l’obrador, i abaixà vivament lo cap, esfereït de que el pogués veure algun de sos antics companys estats. Al peu de la porta s’aturà. Sentia com si regalims d’aigua freda li corressin al llarg de l’espinada, i les cames li tremolaven com a un vellet. Durant un moment quedà esmaperdut; després, ràpid, debategant, s’ajupí i posà en lo galze de la porta aquell bulto que havia dut sota la brusa, embolicat en un mocador de butxaca lligat dels quatre becs, i per entre quines arrugues sortia una cueta de cordó gruixut. Si en aquell punt l’hagués vist son antic principal, no l’hauria conegut: groc com un difunt, petant de dents i amb els pèls de celles i bigoti drets com los d’un raspall.

Tot arrupit, encengué un misto, però, com tremolava, va apagar-se-li; n’encengué un altre, i lo mateix; per fi, amb el tercer aconseguí calar foc a la cua del cordó. Durant un moment, tingué coratge per a mirar com s’encenia; però després, inconscientment, perduda la raó, s’aixecà i es posà a córrer com un endimoniat, sense reparar si algú el podia veure. Quan va ser un tros lluny se parà en sec i s’arrimà a una porteta, creient que li venia un treball; els polsos li martellejaven furiosament i les cames se li torcien. Vacil·là un moment, i després, a pesar seu, pres d’una por horrible, mirà cap amunt. Aleshores passà quelcom tan espantós, que en Peret sentí una sensació horripilant, com si una eina de mil caires li separés, alhora, la carn de tots los ossos de son cos.

Allà, en lo portal de casa don Eladi, hi havia aturada una dona, la Quimeta, tranquil·la, riallera, despedint-se d’algú que no es veia. Fou cosa de no res.

Esclatà una detonació eixordadora que atronà l’espai, seguida de remors de terratrèmol i petament de vidres: un núvol negre ho tapà tot, i caigué sobre l’empedrat sosmogut una pluja d’estelles, calçobre, ferros retorcits i... engrunes del cos de la Quimeta.

Al baixar de les cases los veïns, esparverats, empassegaren amb un home estenallat sobre l’acera: era en Peret, lo dinamiter.

ÀNIMES MUDES
[D’Ombrívoles, 1904]

Els Perons i els Xuriguers tenien els camps que es tocaven, i d’aquest veïnatge havia vingut, molts anys enrera, la renyina de les dues famílies. Per a esbrinar qui tenia major dret sobre el camí que enmig dels dos camps passava, els rebesavis tingueren fortes disputes, van anar per justícia, van gastar tots els llurs possibles pledejant, per a venir a quedar a fi de comptes amb el camí en comú com l’havien tingut sempre, i a més també, en comú, un rancor africà, feréstec, que amb la vida s’anà trametent de generació en generació, sense que els anys ni les venjances poguessin aplacar-lo. Aquells Capulets i Montescs de barretina i calces de vellut no van arribar pas a fer vessar la sang aliena per mor de llurs diferències, però més d’un cop van espurnar-les amb la pròpia.

Les coses anaven així. Un dia qualsevol es trobaven, per exemple, els melons de can Xuriguer trinxats i fets pastetes sobre mateix del camp: l’amo dels melons, bo i bramant de quimera de dents endintre, cloïa el bec sense deixar escapar un sol mot comprometedor, mes un altre dia certa ventada misteriosa tirava les garbes del veí dins del rec, que se les enduia aigua avall pressurosament. Aleshores el propietari de les garbes es contemplava la collita perduda, contentant-se amb mig riure fellonament, però també en silenci... Mes, temps corrent, una perdigonada engegada de Déu sabia on, arreplegava distret un Xuriguer i li deixava les anques trepades com un cuiro de garbell, i més tard la pedrada d’un foner invisible buidava un ull a la petita de can Peró mentre s’estava engegant tranquil·lament els porcells.

Tothom endevinava de seguida d’on havien eixit tret i pedrada, però cada u s’ho guardava per ell, discorrent amb fraternal filosofia que no es feien pas de sa pell les tiretes i que lo lògic era deixar que qui tot sol s’embrancava, tot sol s’escatís.

I d’aquest aire era com anava perllongant-se per anys i panys aquella rancúnia bestial, que Déu sap com i quan hauria tingut fi si d’improvís no s’hi hagués barrejat l’arranjador de sempre.

Això s’escaigué quan les dues cases, vingudes a menys de resultes dels plets, no conservaven de llurs antics béns de menestralets altra cosa que aquells respectius camps de disputes, eternalment separats pel fatídic camí que corria enmig d’ells. I com que no tenien res més, en aquells camps s’havien de passar Perons i Xuriguers la vida, gratant-hi de sol a sol per a fer-los llevar el seu pa de cada dia; per lo que, veient-se els uns als altres sense parar, i espiant, espiant, l’hereu Peró reparà, sense voler, que la pubilla del veí —la Xuriguera, com li deia desdenyosament—, a més d’ésser una daina per al treball, xiulava millor que les merles quan xiulava per a fer malícia an ell, i la pubilla, al seu torn, es confessà a si mateixa que si en Peró no hagués estat qui era ni hagués posat aquella cara tan mofeta quan se la mirava an ella, hauria estat un galant minyó capaç de fer fer un pensamentot a qualsevol noia.

I del punt avall en què tal cosa es confessà la pubilla, ben creguda de que ho feia per enrabiar l’hereu, se passava les hores refilant alegrement, amb una alegria encomanadissa d’ocell a trenc de primavera; i ell, l’hereu, escoltant-se-la, reia tot sol, amb una rialleta que se li escapava d’ella mateixa i que el xicot hauria jurat que era una mofa endimoniada; i les ullades salvatgines que per tant temps s’havien creuat d’una banda a l’altra de camí, després anaven i venien encara més sovint, però totes recatades com si es donessin vergonya de no mantenir prou viva la malícia tradicional.

En aquestes, l’hereuet entrà en quinta i li tocà mal número. Una veïna sedassera s’apressà a innovar-ho als Xuriguers.

—¿No ho sabeu pas? El d’en Peró ha tret negre!

Els pares Xuriguers van tenir grossa alegria; mes la pubilla trasmudà el color com si anés a caure en basca. I aquell dia, treballant en el camp tota soleta, no es recordà de xiular gens, contentant-se d’aixafar els terrossos amb tal braó que ni que fossin mals esperits que li eixissin de la terra. Després, arribada l’hora de berenar, en lloc de seure en l’altre cap de camp, com feia sempre, s’assegué distretament ran del camí i al cim mateix del marge. En Peró, que s’estava tot just de l’altra banda, quedà estranyat, guaitant-se-la; van creuar una mirada, van enrojolar tots dos vivament i, baixant el cap de pressa, van posarse a menjar cadascú del seu recapte.

D’aquella hora ençà, tantes voltes com se trobaren els dos minyons solets en sa peça respectiva, passà lo mateix: s’asseien prop del marge, es donaven cop d’ull, quedaven vermells com cireres i es posaven a berenar calladament.

Així passaren dies i mesades. El tifus enllitegà la pubilla i poc després el Govern cridà l’hereu. Ell marxà, passant més de tres anys fora de la seva terra. Ella va curar-se després d’encomanar la malaltia al seu pare, que d’aquella morí.

Quan el noi Peró tornà de soldat, va saber que la pubilla era casada i emmainadada. Com mancava un home en la casa, la mare no havia deixat en pau la filla fins que n’hi dugué un. Aleshores el noi Peró descobrí que el seu poble era molt lleig, i, si no hagués estat pel dir de la gent, se n’hauria entornat a servir el rei.

La primera vegada, després de l’absència, que els dos veïns van trobar-se en el camp, ni es gosaven mirar, com si una barrera més grossa que l’antiga s’hagués adreçat enmig d’ells. Amb tot, després de vacil·lar, l’instint pogué més que la vergonya i es contemplaren com espantats, amb una estranyesa tota desolada. I ella trobà que ell s’havia tornat esprimatxat i groc i que la seva cara tenia un aire foraster, i ell notà que ella anava esparracada i descalça i que la grossesa la desfigurava tota. Mes, com tres anys enrera, després de guaitar-se, també van enrojolar i també van abaixar el cap confosos.

L’àvia Perona, veient que es feia vella, cercà una jove. L’hereu no tenia casera, però calia una altra dona a la casa, i va portar-hi la que agradava a la mare.

I passaren més anys, molts anys...

Al poble ja no es parlava de les renyines de Perons i Xuriguers: havien passat a contes de velles. Tan sols qualque volta la Bòrnia de can Peró, recordant altres temps, solia dir amb despit:

—Si el cagall del nebot tingués sang en les venes, ja l’haurien pagat, aquells, l’ull que em van perdre!

I les comares del veïnat trobaven que la Bòrnia tenia raó i que el cagall del nebot era un pobre home que no servia per a pondre ni per a covar.

Mes l’hereu no se’n dava compte —o ho feia veure—, d’aquelles opinions, i, feiner i reposat, se passava de sol a sol en el camp, ullejant silenciosament cap al dels veïns sempre que s’esqueia a ésser-hi la mestressa, eternalment estripada i descalça i eternalment grossa d’una grossesa despietada de bèstia de cria, de vaca a lloguer. I la pubilla feia lo mateix que l’hereu: la pobra merla esplomissada ja no sentia enveges de cantar, mes encara era sensible al reclam i els ulls se li anaven sovint, sense donar-se’n compte, cap a l’altra banda de camí, tots carregats d’una grossa tristor afadigada.

I, així, sempre atrets per secreta simpatia i sempre aterrats per l’estranya mudesa de les llurs ànimes, aquells dos éssers pròxims i apartats alhora com llurs mateixos camps, arribaren a vells sense haver descanviat entre ells altra cosa que esguards vergonyosos.

Potser mai havien arribat a capir-ho, que s’estimaven de bo de bo: com el bou el jou, duien ells la vida, distretament, sense donar-se’n compte ni somiar en deslliurar-se d’aquella pesantor que els feia baixar el coll i no els deixava veure més que l’estretor del solc que obrien.

Un dia començà a córrer pel poble que a casa en Xuriguer hi havia gran brega sorda. Se deia que el pubill era una mala arna. Gasiu i verinós, com no havia dut a la casa més que la roba de l’esquena, quan vegé que la pubilla, escorxada de treballar i de posar fills al món a tall de bèstia, perdia la fortalesa, tingué por de que se n’anés deixant-lo despullat i a mercè del noi, i començà a grunyir perquè ella l’assegurés. Però la pubilla, que anys feia que no el podia veure pel seu mal geni i la seva gasiveria, s’entossudí en no fer-li papers, per a revenjar-se. D’aquí venien les raons, que van acabar en poc temps amb la poca salut d’ella, que s’emmalaltí d’una llarga i migranyosa malaltia, que li deixà les galtes begudes, els ulls ensotats en les conques, les cames desnerides com canyelles i el ventre inflat per la hidropesia, última grossesa sense fruit que encara en els darrers camins li distenia els flancs com una terrible ironia del destí.

Ella conegué que no podia durar gaire.

—La terra em crida —deia a les veïnes. I per a estar disposta a reintegrar-s’hi en qualsevol hora, aprofità les darreres forces que li quedaven per a anar despedint-se de tot allò que havia estimat.

Tocà la reva al camp, on feia temps que no havia estat; i una bella tarda d’octubre, en què els xerics d’aucells i les tebiors estiuenques se rebolcaven encara per damunt de les terres fosques i nues, l’avi Peró —ja feia anys que ningú li deia hereu— se la vegé atravessant lentament el camí, tot bleixant i ofegant-se. L’avi es quedà parat: amb una mica més no l’hauria coneguda, tan trasmudada estava. I apoiant les mans clivellades sobre el mànec del bigot i adreçant una mica l’esquena que mig segle de treball seguit havia vinclat sobre la terra, l’avi se la guaità llargament, llargament...

Quan tornà a brandar l’eina per a seguir la tasca, tenia els ulls vermells, i una mena de cosa, com un animaló porfidiós, li escarbotejava per dins del païdor; i, tal com anys enrera la seva veïna, ell aleshores, no sabent com esbargir de si aquell rau-rau somort de la pena, se posà a esclafar els terrossos amb més braó que si fossin mals esperits que eixissin de la terra.

Quan aixecà el cap notà que en l’altre camp, a més de la pubilla, hi havia el mal arna del pubill. Ella s’estava asseguda en un redòs de marge, i ell, prop seu, estricolejava caraencès com un perdigot, i deixant a cada punt de cavar per a bracejar i donar cops de peu a terra. L’avi Peró tornà a estantolar-se amb el mànec de l’eina.

—¿Vols-t’hi jugar alguna cosa que ja li parla de les deixes? —es digué—. Mala sang de Judes! Quan veu que la infeliça és més de l’altre món que d’aquest!...

I una rauxa de llàstima l’entendreí tot, no sabent treure des d’aleshores els ulls del camp del costat. El pubill seguia pledejant, i ella, amb el cap sobre el pit i groga com una difunta, no es movia ni li tornava contesta, mateix que no el sentís. De sobte quelcom com una bala ferí enmig del pit l’avi Peró; un tel vermell li tapà la vista i el bigot li fugí de les mans; després...

Ni ell mateix hauria pogut dir com va anar la cosa ni quina força misteriosa el llançà d’un camp a l’altre. Lo únic que sabia era que d’improvís s’havia trobat agarbonat amb el pubill, aixafant-lo amb l’estreta dels seus braços i escumejant-li amb ràbia sobre el rostre.

—Bacó, més que bacó! Pegar a la dona!

Els dos vells estaven blancs d’ira i tremolaven de cap a peus; van guaitar-se per més d’un minut fixament: l’un baldat de sorpresa, amb els ulls rodons i estúpids com ulls de peix, i l’altre, terrible, clavant-li els seus mateix que dards roents. Quan pogué revenir i ésser mestre altre cop de la seva paraula, l’avi Peró, acotant el cap com una fera que va a envestir i amenaçant l’altre amb la forqueta dels seus cinc dits eixamplats, brunzí sordament:

—Si la toques mai més amb un caire d’ungla, t’estripo de dalt a baix! Com hi ha Déu al cel!

I, fent mitja volta, el deixà en sec. Llavors reparà la pubilla que, immòbil, amb les mans juntes angoixosament i els llavis com la cera, se’ls mirava espantada. L’avi sentí un surt, tingué un moment de dubte, i de sobte, arrencant, sortí del camp a llargues gambades, com si l’empaitessin. La dona es posà les mans a la cara i esclatà un gran sanglot.

I l’avi Peró i la pubilla Xuriguera se n’anaren a l’altre món sense haver-se dit una sola paraula.

L’AMORETA D’EN PIU
[De Caires vius, 1907]

Així que hagueren fet els funerals i el regent quedà instal·lat a la rectoria, la senyora Pelegrina es retirà a casa seva. Fins aleshores ningú ho havia sospitat, que aquella bufoneta casa del carrer Mitjà pertanyés a la majordona. Dos anys enrera, en voler-se-la vendre sos propietaris —uns americanos del poble que se’n tornaven a Guanabacoa—, la senyora Pelegrina féu sortir un home de palla que tractà i contractà com per compte propi, però que li cedí sos drets en l’acte de passar l’escriptura; i com que aquesta es firmà a Girona i d’allà estant els venedors se n’anaren cap a Amèrica, la cosa quedà ignorada de tothom.

Per això fou tan regrossa la sorpresa quan, a la mort del senyor rector, la majordona passà a cals americanos i la gent comprengué que no hi anava com a llogatera, sinó com a mestressa. Aleshores fou quan a cuita-corrents se retragueren moltes coses en veu alta que fins allavors s’havien comentat sols entre dents: com, per exemple, el gran pernot que havia de tenir el senyor rector difunt, i la dita del regent, que per la rectoria semblava que hi hagués passat en Boquica, i les conferències secretes del paborde major amb la majordona temps enrera, i les anades d’aquell a Barcelona a comprar paper del govern, i l’adquisició, mitjançant procuradors, d’uns censos a Roc Panís, i les hipoteques posades a les terres de Masnovell —la millor hisenda dels entorns— a canvi d’uns quants paquets d’isabelines que s’havien fet a mans de l’hereu no feia gaire...

I un cop inventariats menudament aquell bé de Déu de senyals de prosperitat, a la gent no li quedà cap dubte que la majordona trauria les ungles i es posaria a rumbejar pel poble més entonada que un paó.

Però la gent s’errà de mig a mig.

Fora de la rectoria, la senyora Pelegrina seguí fent i essent lo que a la rectoria havia fet i sigut sempre.

Anava a missa de bon matí i a rosari a entrada de fosc cada dia, els diumenges a funció de tarda, i, entre any, a tants combregars com senyalaven les campanes i a tantes processons com eixien al carrer; tenia a son compte l’altar de la Puríssima, i rentava, planxava i tavellava a la palla les estovalles de tres o quatre altars més; no deixava anar cap mendicant de la porta sense fer-li almoina, i mantenia de franc una cegueta enllitegada.

Fora d’això, no la veia ni sentia enlloc ànima viventa, i duia la vida modesta i retirada de la persona que té son passament, però que no vol ésser inquietada ni inquietar ningú. Havia ja tombat la cinquantena i era una dona petita i boteruda com un aglà, vermella de cara, llarga de nas i amb uns ulls molt sortits que tenien força blanc i poc negre sota els parpres rogencs, estesos sempre com domàs en balconada. Anava testa, amb la barba encauada en sos mateixos sacsons i les dues mans plegades a la cintura, dintre l’encaix que li feia entre el ventre voluminós i el pit tan fora de mida que, en caminar, sempre li havia privat de veure on posava el peu, per molt que allargués la cama. Son parlar era mesurat i sentenciós, i les faldilles de merino negre i el mocador gran amb el bec petit a sobre, que mai desemparava, li encomanaven un bell posat de reverència. No es tenia memòria d’haver-li vist una llàntia a sobre ni haver-li oït una paraula més alta que l’altra. Afable i seriosa amb tothom, donava, carrer amunt i carrer avall, els bons dies i la bona nit sense aixecar els parpres ni desclavar les mans de la cintura.

L’única diferència que se li notà en mudar de casa fou aquesta: que, mentres estigué a la rectoria, tenia dues dones per a fer les feines, i en passar a casa seva prengué una criadeta a tot estar.

Aquesta criadeta era una noia de bé: mansoia com un anyell, amb el nas un caire de duro massa ensotat de l’arrel i unes ganes de treballar que ni fetes per a mostra. Havia complert setze anys i es veia que aquells setze anys li durarien per la vida. Fora d’això, lo més important que tenia aquella minyona era sa mare: una mare viuda i pobra (que és com ésser dues vegades pobra o dues vegades viuda), amb un vell tolit per a destorbar-la, tres boques a tapar i mitja pesseta de jornal, llevat cabotes i dies festers. Aquesta dona, tipa de dur la creu tota sola, cridà sa filla a capítol de bona horeta i va parlar-li així:

—Escolta, tu, encantada, i goita de posar-te a la memòria tot lo que et diga. T’he llogat a ca la senyora Pelegrina rectora, i aquest vespre t’hi menaré. He dit que faries bondat i pobra de tu que em posis en un afront, perquè ja estaries fresca. Ara t’ensenyaré els manaments que has de seguir, i ten compte de fer-hi cap mancament. Primer: treballaràs fins que et caiguin les ungles o que li facis llàstima. Segon: estalviaràs l’oli com si anés a unça el setrill. Terç: menjaràs poc per no danyar-te el païdor i no castigar-li la butxaca. Quart: la galejaràs sempre com si fos sant Roc el dia de la festa. Cinquè: no xerraràs res a ningú, com si una vespa t’hagués pessigat la llengua. Sisè: no t’embrutaràs la roba per no haver de gastar gaire sabó. Setè: t’aixecaràs ben de matí, per no agafar peresa ni esquinçar llençols. Vuitè: no et queixaràs de cap mal fins que demanis l’extremunció. Novè: no et faràs dir cap cosa dues vegades, perquè no et tinguin per sorda. I desè: quan te fiquis al llit resaràs l’a Déu m’encoman tan fort com si et sortissin ànimes... Aquests deu manaments s’enclouen en dos: tenir contenta la mestressa i respectar la vara de la justícia —i li ensenyava el seu braç, arborat com una maça guerrera—-. Perquè si li trenques un plat, t’arrossego pels cabells; si li dónes un mal respost, t’escanyo; i si t’ha de despatxar, t’esquartero viva! Ara ja ho saps!

La Pauleta quedà espaumada, com si el cel li hagués caigut a la crestallina; mes tan fermament degueren estampar-se en son cervell els manaments, que no es tingué esment que hagués mancat a un tan sols una sola vegada; però sa mare, com si desitgés refrescar-li la memòria de tant en tant, compareixia al carrer Mitjà i, guaitant amb aires de dictador cap on era la minyona, solia preguntar a la mestressa:

—I bé, senyora Pelegrina, ¿llaura dret aquella bèstia?

—Dret com un fil, Paula —contestava la interpel·lada, somrient amb gravetat i encauant la barba en sos sacsons.

—¿Té criança?

—Més que un que demana.

—¿És trencadella?

—Com un ametlló de clova dura.

—¿Menja massa?

—Lo que li fa menester... No vos escarrasseu, Paula; per ara tot va com ha d’anar.

—És que, si cal, ja sap que té la meva dreta per a...

—Per a esquarterar-la, sí: ja ho tinc present!

I la majordona esclafia una rialleta de divertiment que li feia tremolar tot el sotabarba. Era l’expansió més grossa que mai se li hagués conegut.

Ja ho crec, que n’estava, de contenta, la senyora Pelegrina, amb la Pauleta! No podia trobar-ne d’altra millor ni cercant-la amb fanal. A judicar: li endreçava la casa, li feia la cuina, li rentava la roba, li cuidava una seixantena de conills, li fangava l’horta, li venia la fruita sobrera, l’ajudava a fer confitures i flors de carculles, a planxar, a acanalar les estovalles de l’església i a apedaçar la roba de casa; i tot això, i mirant-se-li els profits més que ella mateixa, per sis tristes pessetones cada mes.

Les veïnes, en veure aquell tragí seguit i aquella gran devoció per la mestressa, deien amb quimera:

—No hi és per la voluntat, que hi és per les fiances.

—Ja hi pot deixar el bleix, si son cabal creix!

—Prou sabia on l’amorrava, la cuca de la Paula!

—Mal fat la puny! Podrà dur faldilles d’alepí i mocador de sol i ombra...

Perquè tothom estava convençut que la Pauleta seria la pubilla de la majordona; i això no per pensaments temeraris, sinó perquè un dia una veïna, més arriscada que les altres, s’atreví a tirar-ne qualque entretoc, a la senyora Pelegrina, i aquesta, deixant caure sobre la blancor dels ulls l’espessa cortina dels parpres, havia contestat reposadament:

—Tot lo que està enlaire està per caure... Les voluntats fan les persones, i l’adagi diu que per ben servir mai no es perd soldada.

Fins la Pauleta, ensinistrada per la mala volença de la gent i per les advertències i amenaces de sa mare, havia arribat a entrellucar la ventura que podia esdevenir-li. Sinó que aquella ventura remota de seguida prengué un deix amargant, com totes les ventures.

Un dia sa mare li havia dit a soles:

—Avui per demà que entris mestressa de cals americanos, vull que facis tapar el balcó de la sala; me fa venir cap-rodo i un dia m’hi clavaria daltabaix...

La Pauleta havia obert un pam d’ulls, sentint com una esma de protestar, però sa mare li migpartí l’intent amb una mirada furibunda i fulminant aquesta sentència:

—És que si no t’hi conformes, te trec de seguida de la mestressa i aleshores no tindràs ni balcó ni casa.

Davant de tal ultimàtum la Pauleta no havia tingut més camí que transigir: taparia el balcó! Mes, des de llavors, no podia resignar-se. Justament aquell balcó, que era lo que li feia més goig i més orgull de tot lo que tenia la senyora Pelegrina! Els diumenges a la tarda, quan eixia de la funció d’iglésia, deixant-hi encara una mica més la mestressa, ella corria cap a casa i, abans de posar-se als quefers, se n’hi anava una mica, al balcó; solament cinc, deu minuts, per por que no l’hi atrapessin. Mes allò era per a ella lo millor de la festa. Tocant amb prou feina els caps dels dits a la barana, com si tingués por d’escaldar-se, allargava el coll a tall de grua i, sense bellugar-se gens, guaitava el carrer com enartada... També an ella, com a sa mare, el cap li rodava una mica i per això s’havia d’estar ben quieteta, però hi trobava un bo, una dolçura, en aquella mena de tremolor i de basqueig que li venien de seguida! I era aleshores quan somiava... somiava un somni de grandeses enlluernador. Quan ella fos mestressa, com que ja no tindria tanta feina i ningú no la podria reptar, s’hi posaria una estona cada dia, al balcó, i els dies de festa, matí i tarda... No envejava cap més privilegi de la riquesa. I justament contra aquell somni únic era que atemptava sa mare! La Pauleta no se’n sabia avenir, i cada vegada que pensava en l’ultimàtum li muntaven les llàgrimes als ulls. No s’aconhortà una mica fins que li acudí una idea salvadora. Quan entrés mestressa aparedaria el balcó, ja que sempre li deia la senyora Pelegrina que no s’ha de trencar el respecte als pares; però, així que sa mare morís, tornaria a obrir-lo. Respirà; amb aquestes condicions el sacrifici ja era més enraonat; i si fos cas que la mare manqués abans d’heretar ella, aleshores...!