# Els pobles oblidats

Joan Pinyol, Marta Alòs, Andratx Badia, Xavier Cortadellas, Marcel Fité, Miquel Martín, Isabel Olesti, Judit Pujadó, Adrià Pujol, Claudi Aventín-Boya, Carles Barrull, Aitor Carrera, Joan Carreres, Manel Figuera, Oriol Margalef, Cristina Masvidal, Marta Momblant, Montserrat Rumbau, Pau Urgell

L'any 2012 vam publicar

Els pobles perduts amb la intenció de recuperar la memòria de 30 indrets deshabitats que formen part del nostre llegat col·lectiu. Ara hi tornem amb les històries d'una vall i de 29 viles.Hem escrit Els pobles oblidats entre 19 autors d'arreu de Catalunya. Parlem de Vidabona i Saltor, Canals de Cerdanya, Cerneres, Solanell, Montant de Tost, Sant Romà de Tavernoles, Àrreu i Dorve, als Pirineus. Herba-savina, Orrit, Raons i Oroners, a Lleida. Sant Joan de Toran i la seva vall, a la Val d'Aran. Els Metges, Briolf i Sant Marçal de Quarantella, a Girona. Salselles, el Putxot, Santa Margarida de Cabagès, a la Catalunya Central. Sant Marçal del Montseny, Jafre i el carrer del Xipreret, de l'Hospitalet de Llobregat, a Barcelona. Montargull, la Bartra, Esblada, Fontscaldetes, Gallicant i Fatxes, a Tarragona. I lo Mas del Llaurador, al Matarranya.Els pobles oblidats convida a conèixer el país i a caminar-hi. Obre la porta a la nostra història i a la història d'unes persones que van haver d'aprendre a viure lluny d'on van néixer. Els textos relacionats amb l'Aran són en edició bilingüe català i aranès

Col·lecció la Talaia, 5

XAVIER CORTADELLAS

I JUDIT PUJADÓ (Coord.)


Els pobles oblidats

Una vall i 29 viles abandonades de Catalunya

Il·lustracions de LLENAS LLENSA


La Bisbal d’Empordà, 2014

Autors

Marta Alòs

Claudi Aventín-Boya

Andratx Badia

Carles Barrull

Aitor Carrera

Joan Carreres

Xavier Cortadellas

Manel Figuera

Marcel Fité

Oriol Margalef

Miquel Martín

Cristina Masvidal

Marta Momblant

Isabel Olesti

Joan Pinyol

Judit Pujadó

Adrià Pujol

Montserrat Rumbau

Pau Urgell

SUMARI

Introducció Com arbres que caminen

Els pobles oblidats

ÀRREU. EL PALLARS SOBIRÀ MARTA ALÒS

Entre dos mons

LA BARTRA. L’ALT CAMP ISABEL OLESTI

El miracle de la Bartra

BRIOLF. EL PLA DE L’ESTANY JOAN CARRERES

Vida passada entre el bosc, els camps i el riu

CANALS. LA CERDANYA MANEL FIGUERA

Jocs de fugida i soledat

CERNERES. L’ALT URGELL JOAN CARRERES

A la solana del Cadí

DORVE. EL PALLARS SOBIRÀ MARTA ALÒS

Un bocí de cel

ESBLADA. L’ALT CAMP JOAN PINYOL

Un passat a canvi d’un feix de bitllets

FATXES. EL BAIX CAMP ORIOL MARGALEF

Sang al coll de Fatxes

FONTSCALDETES. L’ALT CAMP ORIOL MARGALEF

El retorn del Nen Jesús

GALLICANT. EL BAIX CAMP ISABEL OLESTI

El poble que es fon

HERBA-SAVINA. EL PALLARS JUSSÀ MARTA ALÒS

La plenitud del silenci

L’HOSPITALET DE LLOBREGAT. EL BARCELONÈS

MARCEL FITÉ

Un poble per descobrir entre el ciment i l’asfalt

JAFRE. EL GARRAF JOAN PINYOL

Pols de pedres senyorials

LO MAS DEL LLAURADOR. EL MATARRANYA MARTA MOMBLANT

Un llaurat cum laude

ELS METGES. EL BAIX EMPORDÀ XAVIER CORTADELLAS

Una parròquia amb dos noms

MONTANT DE TOST. L’ALT URGELL MARCEL FITÉ

La vall de les nenes

MONTARGULL. LA CONCA DE BARBERÀ MONTSERRAT RUMBAU

Amb els molins com a únics testimonis de les ruïnes

ORONERS. LA NOGUERA CRISTINA MASVIDAL

Dos pobles perduts

ORRIT. EL PALLARS JUSSÀ CARLES BARRULL

Lluny de tot

EL PUTXOT. EL BAGES JUDIT PUJADÓ

La bombolla del vi

RAONS. L’ALTA RIBAGORÇA ANDRATX BADIA

Al tercer cant que faça lo gall

SALSELLES. EL BERGUEDÀ JUDIT PUJADÓ

Entre balmes, aigües i tresors

SANT MARÇAL. EL VALLÈS ORIENTAL PAU URGELL

La vall dels pobles sense nom

SANT MARÇAL DE QUARANTELLA. EL PLA DE L’ESTANY ADRIÀ PUJOL

La capital d’enlloc

SANTA MARGARIDA DE CABAGÈS. L’OSONA MIQUEL MARTÍN

Entre la fusta i la pedra

SANT ROMÀ DE TAVÈRNOLES. EL PALLARS SOBIRÀ MARTA ALÒS

La nostàlgia de les pedres

SOLANELL. L’ALT URGELL MARCEL FITÉ

Un poble que torna a viure

SANTA MARIA DE VIDABONA I SANT JULIÀ DE SALTOR. EL RIPOLLÈS XAVIER CORTADELLAS

Sis masos per a dos rectors

LA VALL DE TORAN. VAL D’ARAN AITOR CARRERA

I CLAUDI AVENTIN-BOYA

De Pontaut fins a Sant Joan. Versió catalana.

De Pontaut enquia Sant Joan. Original aranès.

SANT JOAN DE TORAN. VAL D’ARAN AITOR CARRERA

I CLAUDI AVENTIN-BOYA

Una capital per als pobles perduts. Versió catalana.

Un caplòc entàs vilatges perduts. Original aranès.

ELS AUTORS

LOCALITZACIÓ AL MAPA DE CATALUNYA

COM ARBRES QUE CAMINEN

Ara fa dos anys editàvem Els pobles perduts. Guiats per les paraules de l’escriptor John Berger i pels coneixements del fotògraf Ernest Costa, endegàvem, amb aquell llibre, la recerca de persones que havien viscut a diferents pobles del Principat, de la Catalunya del Nord i de la Franja que havien anat quedant deshabitats amb el pas dels anys. En total, van ser trenta indrets de la Catalunya històrica, units també pel fet que semblava que el nostre món havia anat deixant-los al marge. Ni que fos en un text de poques planes, volíem recuperar-ne una mica la història, les llegendes, els noms de les cases, les feines, les festes que s’hi feien i algunes de les coses que s’hi explicaven. També volíem que quedessin escrites algunes de les anècdotes que encara es recordaven de les persones que van fer que cadascun d’aquells pobles sumessin la seva part de quefers, de neguits i d’il·lusions als quefers, als neguits i a les il·lusions de tot el país. L’abandonament de tots ells, l’esfondrament dels sostres de moltes de les seves cases, la buidor de les seves esglésies i els cementiris embardissats eren i són el símbol d’un fracàs més col·lectiu que no pas personal perquè ha estat entre tots que no hem sabut donar continuïtat a unes formes de vida que sovint van començar fa molts segles. Pensàvem i pensem, però que la història és cíclica i que, per tant, potser algun dia alguns d’aquells pobles tornaran a ser habitats. Ho escrivim pensant que serà així. I ho escrivim pensant també que qui visiti avui algun d’aquells pobles, havent llegit el text que hi ha a Els pobles perduts o a Els pobles oblidats, que presentem ara, el podrà conèixer millor. I conèixer, al capdavall, és la forma més propera a estimar.

Els pobles perduts va ser un èxit. Gràcies a aquell llibre, vam recórrer tot el país perquè el vam presentar a molts de llocs. I gràcies a ell també vam anar descobrint la importància que havia tingut per a moltes persones, gent que, com nosaltres, havia recorregut el país amb Els pobles perduts a les mans, gent que participava del nostre mateix entusiasme a l’hora de descobrir les coses que es deien que havien passat en aquells pobles, en aquelles cases i entre aquelles pedres silenciades pel pas del temps.

Però no només això. Perquè a les diferents presentacions que vam fer, vam conèixer també molta gent que ens ha anat parlant amb entusiasme i enyorança de molts altres pobles, que ens ha explicat moltes altres històries i que ens ha parlat de molta altra gent que també va haver d’aprendre a viure lluny d’on va néixer. D’aquí, Els pobles oblidats. Com en Els pobles perduts, també en aquest llibre la majoria de pobles de què parlem han anat quedant deshabitats a causa de l’èxode rural del segle XX. Aquest procés va accelerar-se i, sovint, va culminar als anys seixanta del segle passat, que és quan van quedar deshabitats la majoria dels pobles que hi apareixen. Potser sense la Guerra Civil i la pobresa i la misèria de la postguerra, més d’un d’ells hauria quedat sense habitants una generació abans. D’altres, han quedat sense gent a causa de la construcció de pantans o d’altres infraestructures.

Com en Els pobles perduts, també per fer Els pobles oblidats hem convidat diferents escriptors nascuts a diferents comarques catalanes perquè volíem que hi reflectissin així mateix les paraules i les maneres de dir de cada terra. En total, hem estat una vintena d’autors. I entre tots, hem parlat de trenta pobles. Cadascun de nosaltres, ha tornat a uns pobles abandonats, sovint acompanyat d’alguns dels seus antics habitants i sempre amb la idea d’escriure un relat ben viu que ens permetés conèixer el passat més immediat i el present de cadascun d’aquests pobles.

Més que una continuïtat, però Els pobles oblidats és una conseqüència. I ens agrada molt que hagi estat així perquè d’alguna manera, aquesta conseqüència ens ve a dir que tots aquests pobles són encara vius en el record de molta gent. Deu ser per això també que no és estrany que en uns quants d’ells associacions i entitats diferents fan el que poden per reconstruir els seus edificis i per preservar-los del pas del temps i de la destrucció que comporta.

Hi ha un bon grapat de pobles deshabitats a les terres del Pirineu. Els accessos difícils en van fer impossible el dia a dia perquè els seus habitants no disposaven dels vehicles i dels mitjans que els calien. Molts d’aquests pobles van arribar als anys seixanta del segle passat sense metge, sense escola, sense carretera i, encara, sense corrent elèctric. És el que va passar a Vidabona i Saltor, al Ripollès, sis masos que van anar quedant sense gent. Tots tenien les seves terres i les seves pastures, i molts també els seus ramats d’ovelles i les seves vaques. “A vegades se’n perdia una i ens fotia enlaire els guanys de tot l’any” —recordava la Pepeta Fajula a en Xavier Cortadellas. La Pepeta també ens llega algunes paraules d’aquell món passat: ‘enherbats’, ‘catantingues’... Paraules que es van perdent si no és que ja són perdudes.

En Manel Figuera ha anat a Canals de Cerdanya. En els anys cinquanta la vida de Canals girava al voltant del que es treia del bosc i de les seves mines de manganès. Fins que les mines van dir prou i la buidor i la duresa dels hiverns cerdans van fer la resta. La dotzena mal comptada de cases que hi havia a Cerneres encara eren habitades en el temps dels pares d’en Joan Tomàs. La gent vivia dels ramats i del conreu de trumfos. En Joan Carreres ens explica que la guerra va passar bastant de llarg d’aquest poblet del Cadí, però que, a partir del 1944, alguns maquis van començar a amagar-se en aquestes muntanyes i també a les cases de Cerneres, aprofitant que Cerneres ja era abandonat. Durant la tardor d’aquell any, un destacament de soldats de l’exèrcit va cremar-ne totes les cases per tal d’impedir que els maquis s’hi amaguessin.

El Solanell és a la vall de Castellbò, a l’Alt Urgell. En Marcel Fité ha anat a parlar amb en Saül Garreta, l’arquitecte que ha comprat aquest poble i que ha endegat un projecte per repoblar-lo. En Marcel també ha anat a la bellíssima Vall de Tost, bressol del llegendari Arnau Mir de Tost, avui plena de pobles deshabitats. Oficialment, en el segle XIX, quasi només hi naixien noies. “Si hi naixia un noi, li posaven un nom de noia i així s’escapava d’haver de fer lo servei” —recorda en Salvador Auger. Herba-savina és a la Conca de Dalt, al Pallars Jussà. Va anar buidant-se per diferents motius. La Marta Alòs ens explica que hi van contribuir la pobresa de la vida diària, les polítiques de reforestacions forestals que imposava el franquisme i un assassinat terrible.

La Marta també ha anat fins a Sant Romà de Tavèrnoles, al Pallars Sobirà. Per arribar-hi, ha hagut de superar els sis-cents metres de desnivell que separen el poble del pont de Gulleri, on hi ha la carretera. L’última família de Sant Romà va marxar als anys noranta, la visió de les cases esfondrades aclapara. La carretera tampoc no ha arribat mai fins a Àrreu, a l’Alt Àneu, també al Pallars Sobirà. La Marta Alòs escriu que en l’any 1803 una allau va matar-hi disset persones i va colgar bona part del poble. Els supervivents van fer l’esforç de reconstruir-lo, però Àrreu va acabar abandonat malgrat les cases magnífiques que encara té. Quan l’any 2009 la carretera va arribar a Dorve, ja no hi vivia ningú. L’Aitor Carrera i en Claudi Aventín-Boya ens acosten a la Vall de Toran i a tots els seus pobles perduts. Sant Joan només n’és un. I encara no és tan perdut com molts d’altres. Resisteix com l’aranès. La Vall de Toran és una vall situada en una altra Vall, unes terres lligades a un país i a una llengua que també volem reivindicar. És per això que publiquem els dos textos en l’original aranès i en la traducció catalana que han fet l’Aitor Carrera i en Claudi Aventín-Boya.

L’Andratx Badia ha anat a buscar aquells que van viure a Raons, un poblet de l’Alta Ribagorça que va començar a abandonar-se abans de la Guerra Civil. Encara se’n conserven algunes llegendes. En Carles Barrull ens parla d’Orrit, que era ribagorçà, però que fa més de mil anys va passar a ser un poble pallarès. Orrit vol dir ‘llunyà’ en basc. Condemnat a estar lluny de tot, les arrels d’Orrit són les mateixes de tants altres llocs del país. La Cristina Masvidal recupera la història d’Oroners, un poble que va quedar negat sota les aigües del pantà de Camarasa. Encara en podem visitar el seu castell i l’església de Sant Salvador.

No gaire lluny de les millors platges de la Costa Brava, a les Gavarres, perviuen els masos i l’església de Sant Cebrià de Lladó, més conegut com els Metges. En Xavier Cortadellas ens recorda la gent que hi vivia, algunes de les il·lusions que tenien i algunes de les feines que feien. Al Pla de l’Estany hi ha Briolf. En Joan Carreres recupera la llegenda de la gorga del Dimoni i ens explica la vida d’aquest poble situat a la vora del riu Ser. No gaire lluny, però a l’altre cantó de comarca, hi ha Sant Marçal de Quarantella. L’Adrià Pujol hi ha anat a rescatar els records de quan va esdevenir el centre neuràlgic del TEI (Teatre Experimental Independent), en els anys setanta del segle passat.

Salselles és al Berguedà. La Judit Pujadó ha anat a parlar amb veïns que hi van viure i amb els fundadors de l’Associació Salvem Salselles. Unes terres marcades per la riera de Merlès, on els records dels carlins i dels maquis que hi van passar es van convertint en llegenda. A tocar de Castellnou del Bages hi ha el Putxot, un veïnat que va néixer i que va morir amb les vinyes i el vi. En Miquel Martín ha anat fins a Santa Margarida de Cabagès, a Osona. “Fa uns anys, quan jo encara era jove, en tots aquests masos hi vivien grans famílies” —li ha explicat en Josep Soldevila.

Al Montseny hi ha un poble perdut, desconegut per quasi tothom. Va tenir pocs anys de vida. Costa de dir quant de temps hi ha van viure aquells que es refugiaven de les tropes franceses i espanyoles durant la Guerra del Francès. En Pau Urgell ens descobreix el que amaguen les restes i ens mostra alguns fragments del que va escriure fa molts anys en Josep Baborés, rector de Gualba, sobre aquells refugiats.

Montargull és a la Baixa Segarra, oficialment, a la Conca de Barberà. La Montserrat Rumbau ens explica que encara hi ha en peu l’església de Sant Jaume i tres de les seves cases. Sempre hi ha fet massa fred i, sobretot, massa vent. Avui només hi viuen els immensos molins que trenquen el paisatge, mentre van fent energia elèctrica. La Bartra és a l’Alt Camp. La Isabel Olesti hi ha anat per poder parlar amb en Josep Albert Lleonart, que va ser capaç de fer renéixer el poble l’any 1981.

Esblada és també a l’Alt Camp. Fins fa poc l’amo del poble era un banc. En Joan Pinyol ens n’explica el passat i ens parla de diferents projectes per recuperar Esblada. L’Oriol Margalef ha parlat amb persones que van viure a Fontscaldetes. Quan ja era buit, un grup de joves encara hi pujaven a jugar en el billar d’en Lluís Tomàs. Ara, que s’han fet grans, alguns d’ells han creat una associació que també prova de recuperar aquest poble.

La Isabel Olesti explica que a Gallicant, ja al Baix Camp, hi ha pintures prehistòriques i restes romanes. Per Gallicant també van passar els càtars i a les terres de Gallicant s’amagava el bandoler Carrasclet.

L’Oriol Margalef ha visitat el poble de Fatxes. Fatxes va començar perdent els habitants a l’hivern, però a l’estiu encara hi tornaven a treballar la terra. Finalment els va perdre del tot. Ara, però, un arquitecte japonès impulsa la reconstrucció d’algunes de les seves cases, seguint els mètodes tradicionals de construcció catalana. A poc més de vuit quilòmetres de Sitges hi ha el petit poble de Jafre, una antiga baronia que ha visitat en Joan Pinyol i que va estar habitada fins al 1957. Dos anys abans hi va haver un gran incendi, després va venir l’any del fred, el 1956, però el cop final i definitiu va arribar a causa dels deutes del baró de Jafre.

A les terres del Matarranya hi ha lo Mas del Llaurador. La Marta Momblant s’hi ha acostat i ha parlat amb la gent d’una associació que mira de mantenir viu el record d’aquest poble i de recuperar-ne les seves cases. I finalment, en Marcel Fité ha anat al cor de l’Hospitalet de Llobregat a parlar amb aquelles persones que encara recorden el poble pagès que va ser. Perquè de vegades tenim el sentiment d’haver canviat de món sense haver-nos mogut de lloc. Com va passar amb Orrit i com ha passat també amb l’Hospitalet. Segurament perquè el món va massa de pressa i perquè les persones, de tant en tant, quan ens aturem i mirem al voltant, només reconeixem el món aquell on vam néixer si, primer, mirem cap a dins nostre amb els ulls del record. Pensem que el filòsof Francesc Pujols tenia raó quan deia que les persones no som res més que arbres que caminen. Endavant o amunt. Tant se val. Però sense arrels no podríem créixer.

ELS EDITORS

Entre dos mons


Àrreu

El Pallars Sobirà

Diu una llegenda que el senyor d’Àrreu va fer construir una torre molt alta dins el seu castell per poder tancar-hi la seva filla quan va assabentar-se que s’havia enamorat bojament d’un moro. La noia va viure en captiveri fins que en una nit tancada, el jove moro, que mai no l’havia oblidat, va escalar la torre i la va deslliurar d’aquella presó. L’endemà el pare, en veure que la seva filla havia estat raptada pel moro, va deixar anar tota la seva ràbia. Diuen que els seus crits es podien escoltar per tota la vall. Després de vendre totes les seves propietats, el senyor d’Àrreu va emprendre un camí sense retorn per intentar recuperar la seva filla. La llegenda, però no explica si finalment la va trobar ni tampoc si la parella va acabar els seus dies carregada de fills i plens de felicitat.

Per entendre millor el paisatge de les Valls d’Àneu, l’enclavament on hi ha situada la població que anem a visitar, és interessant saber que les tres valls que li donen forma són fruit d’una glacera que davallava a la vall principal, just on actualment podem veure la superfície plana de 2 km d’amplada i 4 km de llarg que acull la població d’Esterri d’Àneu, el centre geogràfic, cultural i econòmic d’aquestes valls.

Gràcies a l’ajut generós de l’amic Agustí López, president del Parc Natural de l’Alt Pirineu, em vaig poder posar en contacte amb el Santi Busquet, propietari de la rectoria d’Àrreu, que, tot i que viu a Terrassa, té residència des de fa molts anys a la població d’Isil. Com que no ens coneixem, hem quedat que ens trobaríem a la plaça Major de Borén. “Et vull presentar el Ricard Bringué, que va néixer a Casa Tomeló, d’Àrreu” —em va avançar per telèfon—. El Ricard ja fa molts anys que viu a Andorra, però no hi ha setmana que no vingui a la seva casa de Borén, després de fer parada a Esterri per esmorzar de forquilla. Quan ens trobem amb el Santi i amb la seva dona li deixo anar una pregunta que sembla no trobar resposta. “Com és que no s’ha construït una carretera fins a Àrreu? Només caldria salvar una distància de 800 metres”. El sol escalfa de debò i, mentre esperem en un banc assolellat que el Ricard arribi d’esmorzar, el Santi em diu que sempre ha sentit a dir que en els anys setanta o vuitanta, quan ja hi havia el traçat per on podia passar la carretera, hi va haver pressions perquè no arribés fins a Àrreu. Certament, si això és així, no deixa de ser dramàtic que les cases majestuoses que encara aguanten fort, no puguin ser habitades ni refetes atesa la manca d’una via de comunicació que permeti que hi arribin vehicles.

La veritat és que, tot i que la carretera que va cap a Isil és gairebé a tocar el poble, la sensació de solitud i d’aïllament impressiona. Tan a prop i tan lluny! Una distància tan insignificant que fa totalment injustificable la inexistència d’una carretera que enllaci Àrreu amb la carretera C-147, que comunica Alòs d’Isil amb Esterri D’Áneu resseguint la Noguera Pallaresa. Una esperança que es va perdre quan la Generalitat va adjudicar en el febrer del 2006 la construcció de la variant conjunta d’Esterri i València d’Àneu, oblidant que només a pocs metres encara hi batega el cor d’un poble que, tot i l’abandonament, resisteix.

El Ricard té seixanta anys i ens puntualitza que la seva casa era una de les cases fortes d’Àrreu. Va ser construïda l’any 1909, tal i com es pot veure al capdamunt de la façana. Recorda que al poble hi havia més de set cases: “Casa Tomasa, casa Castellà, que mai he vist habitada, casa Cabalet, casa Golet, casa Joan, que és la que està pintada de color rosa, casa Jan, casa Florentina, casa Nadal, casa Tomeló, que és la meva, i casa Llirvat”. “I casa Rectoret”, s’afanya a afegir el Santi Busquet, un nom que li va posar l’escriptor Jaume Cabré quan va anar a les Valls d’Àneu per presentar el seu llibre Les Veus del Pamano. El Ricard es queixa de l’estat lamentable de l’església de Sant Serní. “S’endevina que qualsevol dia s’ensorrarà i que ja no hi haurà res a fer”. I la veritat és que no va gens errat. Tot i que avui estigui sense culte i en un estat ruïnós, l’església romànica de Sant Serní o de Sant Sadurní d’Àrreu té un important valor històric i patrimonial. Segons les dades que es recullen a la publicació de l’IEC feta pels Amics de l’Art Romànic, l’advocació a Sant Serní és d’origen altmedieval i la primera construcció d’aquesta església és del segle X, cosa que permet pensar que era fins i tot preromànica. En el seu interior -d’accés ben fàcil- el terra està totalment enfonsat i, a l’exterior, l’heura i la malesa han envaït gran part de la façana. El més dramàtic de tot, però és el perill que desapareguin alguns elements molt valuosos que encara hi ha, elements com una pica baptismal encastada a la paret, amb motius geomètrics i figures zoomòrfiques, i una pica d’oli en un estat de conservació molt precari.

“El capellà pujava de Borén a dir missa”. Tal i com aniran fent les persones que vaig entrevistant, també el Ricard va relligant els records, encadenant-los els uns amb els altres, sense cap ordre. Al final, però acaba per conformar una història que és, en definitiva, la memòria dels pobles de muntanya i que es pot resumir en una lluita constant per sobreviure. “Els nens d’Àrreu baixàvem cada dia a l’escola de Borén. Pel camí de ferradura avall fins al riu i, llavors, pel segon pont, no pas pel pont romànic. Aixafàvem l’herba i, llavors, és clar, l’amo dels prats s’emprenyava de valent. Saltàvem com isards perquè érem com animalets. Quan apuntava el dia, ja teníem el peu a terra. Tothom treballava fins que es feia de nit: l’hort, les vaques, les ovelles, les egües... Tothom treballava com una bèstia... I ho fèiem tot amb la força dels braços!”

Com moltes poblacions de muntanya, també Àrreu va patir desgràcies de tota mena. Però la del 25 de desembre de 1803 va ser la més tràgica. Segons un article del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de Pascual Madoz, aquell any hi va haver una gran allau de neu que es va endur les deu cases del poble i que va matar disset persones. El poble es va tornar a edificar tot just a pocs metres més avall del que va quedar enrunat. Prova d’aquella desfeta són encara algunes bordes que es poden veure camí de la Mare de Déu de les Neus i que, si es van conservar, va ser per continuar guardant-hi el bestiar o les eines o, senzillament, per arrecerar-s’hi d’una tempesta.

El Pirineu és terra feréstega. Ningú no hauria imaginat mai les comoditats que la gent tenim actualment: calefacció, aigua corrent, llum elèctrica sense límit i menjar de tota mena, molt i molt menjar, per triar i remenar. “Les famílies no compraven gaire res. Tot es feia a casa.... Bé! Comprar, comprar... Quatre talls de bacallà, arengades, que en dèiem guàrdies civils, naltros, de l’arengada... Fotíem els guàrdia civils embolicats amb paper de diari, els posàvem a la frontissa de la porta i ja sortiven pelades”. De carn se’n menjava ben poca en el Pirineu: conills de bosc, carn de porc i molta, molta rosta de cansalada. Rosta per esmorzar, per dinar i gairebé sempre també per sopar. El Ricard ens ensenya un ganxo que hi ha penjat a la paret i un estoig amb els ganivets de matar que té al damunt d’una taula tornejada. “A casa matàvem cinc tocinos l’any. Fèiem bull de llengua i d’ou, botifarres, xoriços, girella i una mena de foie-gras que era boníssim. I tot amb tripa bona i no com ara que tot és plàstic!”. Abans que ens ho digui, ja hem endevinat que al Ricard, de petit, li agradava força la matança del porc. “De petit m’agradava molt quan a casa matàvem tocinos. Li clavaven un ganxo i després l’obrien per la panxa. Eren bèsties que pesaven més de 150 quilos. Eren unes bèsties de collons!”. Les explicacions del Ricard són tan al detall que l’habitació es va transformant com per art de màgia en un escorxador on, fins i tot, es pot començar a sentir la flaire del confitat a dins de les tupines de l’oli. “Compraven porcellets i estaven un any criant-los. Els fotien a la cort i apa! Els llençaven tot el que sobrava: peles de patates, remolatxa, naps... I tot s’ho menjaven aquelles bèsties! Mentre els homes li clavaven el ganxo, els nens aguantàvem la cua... Però a vegades el tocino es remenava i llavors els nens anàvem com una baldufa... Ens fotíem unes hòsties com pans. Mentre els grans feien el mandongo, que és tal i com anomenàvem la matança del porc, sempre hi havia un moment o altre que algú deia: ‘Vinga, que farem el tastet!’. I a la nit, després de netejar tots el ganivets, les olles i els cubells i tot ja endreçat, els homes feien el vi cremat acompanyat de pomes o d’alguna figa i apa! A dir ruqueries d’aquestes. Xerrameca tot plegat per entretenir-nos una mica.”

Imagino la nostàlgia que deuria sentir la gent que va haver d’abandonar Àrreu. Cases immenses, totèmiques, fetes amb l’esforç de moltes generacions, i tot plegat perquè ara es vegin violentades per qualsevol desconegut que vulgui remenar per dins de les seves ànimes. En els ulls del Ricard no hi ha, però cap ombra de ressentiment. Sap que un dia o altre la carretera arribarà a Àrreu, tot i que no sap quan. “Massa interessos, vet-ho aquí”. Coneix per experiència els hiverns gelats, quan barrufava el vent de port i quan moltes vegades entrava per les finestres i ho deixava tot ben enfarinat. Quan els vells feien servir els escalfallits i les mares els posaven les polaines perquè la neu no els pugés per la cama. Recorda la Festa Major d’Agost, quan els veïns d’Isil i també els de Borén pujaven a ballar, i, també, quan anava amb tartana fins a Esterri i, si no hi havia sort, doncs s’engegava a peu: “Mitja hora de camí, tot plegat un passeig”. La gent de muntanya parla d’aquells anys amb una barreja d’enyor nostàlgic i de recança per tot allò de bo que es va anar perdent pel camí del no-retorn. Temps de dallar els camps, de regirar l’herba, de rasclar, de la sopa amb rosta, de donar menjar als animals, el matxo i la mula, els conills i les gallines, de fer vedellar les vaques, de menjar pa negre, de cremar teies, de quan el foc de la cuina et deixava cuit per davant, mentre l’esquena continuava estant com el gel, “d’escoltar per ràdio aquell Franco dels collons!”, i d’arribar al llit asclats de tant treballar.

I va arribar un dia que es va tancar la darrera casa d’Àrreu. “La darrera casa que es va tancar va ser casa Golet”. I tot, també els records, va quedar enrere. Potser algun dia tornarem, qui ho sap... Però de moment, sí, tanquem finestres, balcons i portes, i marxem. I els d’Àrreu van dir adéu a l’antiga serradora que hi havia a la sortida de les bordes, camí de l’ermita de la Mare de Déu de les Neus; als hiverns gelats, a les mules que portaven a vendre a Salàs i als contrabandistes, que s’emportaven la llana i que tornaven amb xocolata, arròs i tabac.

Ens acomiadem del Ricard sense ganes. Soc conscient que la conversa dona per moltes més hores, però tenim encara pendent la caminada que ens ha de dur a Àrreu i comença a fresquejar. “Ben segur que uns brètols ja m’hauran tornat a trencar el cadenat!”, ens diu a tall de comiat.

Sortim del poble de Borén fins arribar a la carretera i, després de travessar el pont romànic, ens endinsem a peu per un sender que fa pujada, costerut com n’hi ha pocs, camí natural dels qui un dia van habitar la població d’Àrreu. Caminant xino-xano, tot i que no s’hi estigui gaire avesat, el recorregut es pot fer en uns vint minuts. És clar que avui, millor que no es faci gaire de pressa perquè la vegetació i el paisatge és tan sublim que, a mesura que vas pujant, t’obliga a fer aturades per anar assaborint, com glopets d’aigua, la perfecció que només la natura ens sap oferir. I si teniu la bona pensada de fer aquesta excursió durant la tardor, encara podreu copsar millor els colors que ens ofereix aquest racó del Pirineu. Les vostres càmeres de fotografiar, els vostres mòbils, segur que no es podran resistir al magnífic contrast dels boscos de pi negre amb els tons rogencs i grogosos dels arbres caducifolis.

Quan enfilem la darrera pujada del camí de ferradura, les pedres de l’antic safareig del poble d’Àrreu ens donen la benvinguda. Una indicació ens assenyala el trencall que condueix el visitant fins a la Mare de Déu de les Neus, situada a 1250 metres. La font, en el carrer principal i únic del poble, no treu ni un petit rajolí d’aigua. Em distancio una mica del grup per esguardar amb calma la façana de les cases. Són realment immenses, majestuoses, sublims, cases per presumir-ne. Cases tanmateix espoliades fins a deixar-les sense res. “Un dia vaig enganxar un individu que s’emportava un armari!”. Avui però la casa Tomeló, on va néixer i créixer el Ricard Bringué, encara conserva el cadenat. Demà, però qui ho sap.

Marta Alòs

El miracle de la Bartra


La Bartra

L’Alt Camp

A la Bartra hi ha hagut un miracle. Gent que per damunt de tot estima la natura i aprecia la pau ha aixecat un poble en ruïnes. Com l’au Fènix,. No té ajuntament ni església, és clar, però tampoc no n’hi havia abans, i no els fa cap falta perquè la gent que ara viu allí no es regeix per poders fàctics com una alcaldia i un rector, sinó que va per altres viaranys ben diferents.

La Bartra està situat damunt d’un dels cingles imponents de les Muntanyes de Prades. A 725 metres, el poble està envoltat de barrancs, de cingles, de boscos de roures i alzines, de rieres, de fonts i d’un cel viu, net, amb postes de sol de calendari i nits estelades per somiar.

El Josep Albert Lleonart era dissenyador gràfic i vivia a Barcelona quan un dia va arribar a aquestes contrades. Era l’any 1981 i volia fugir de l’aglomeració i dels fums de la ciutat. En aquell temps la Bartra era un poble amb nou cases enrunades i cobertes d’esbarzers, sense comptar la casa dels escoltes, La Mulassa, que llavors estaven aixecant. Els nou habitatges pertanyien a tres propietaris, els últims n’havien marxat feia vint anys. No hi havia ni llum ni aigua corrent, però ni al Josep Albert ni als seus companys la feina no els espantava. De moment, van intentar posar ordre en algun espai del poble per poder-hi viure i, en un mes, ja tenien una habitació decent. La gent de l’entorn els considerava uns hippies, però ells tenien molt clar el que volien: treballar per pujar de nou el poble. I van començar per comprar les cases enrunades, que no era una empresa fàcil. En aquell temps també hi havia un artista de Tarragona que s’ho volia quedar per fer-hi una residència d’artistes, però el projecte no va prosperar mai i el Josep Albert va aconseguir el seu somni. Com diu ell, “ho hem fet tot sobre la marxa.”

Van començar llaurant amb mula i anant a peu al poble. Tots els materials eren reciclats: pedres d’altres cases, bastiments de portes i marcs de finestres velles o marcs de pas d’alguna església abandonada, troncs de pins que tallaven ells mateixos i que servien de bigues, arbres morts... Un dia van aconseguir fer rajar aigua de la primera aixeta que hi havia a la Bartra. El miracle es feia amb suors, però tirava endavant.

Ara el poble, a banda del refugi dels escoltes, s’ha convertit en un centre global anomenat “La Bartra: natura i consciència”, i hi té cabuda qualsevol activitat que s’adigui a l’esperit del Josep Albert i la seva companya Àngels: ioga, classes de cuina, teatre, música, dansa, però sobretot el tai-txi, ja que ell n’és professor.

Però la Bartra, temps ha, havia estat un poble on vivien cinc famílies repartides en nou cases. Pertanyia a Rojals i no tenien ni església ni cementiri ni escola, tot es feia a Rojals, que era a una hora de camí. Els nens hi anaven cada dia a peu per anar a l’escola. Dinaven a casa d’algun familiar que tenien a Rojals i al vespre tornaven. La Maria Vallverdú, que ara té 86 anys, ho recorda com si ho visqués: “Érem només tres nens que fèiem el camí. A l’hivern passàvem tant de fred que ploràvem. Però la vida a la Bartra la recordo com una època molt feliç. Érem com una gran família.”

Explica la Maria de cal Roig que les cases es comunicaven i que sempre s’ajudaven els uns als altres. Es vivia dels boscos i la gent menjava del que conreava i de les quatre bèsties del corral. El seu pare feia carbó i tallava pins. També hi havia cultiu de cereals: blat i ordi, i ells tenien ametllers i oliveres i podien fer oli. Però tota aquesta terra ara s’ha convertit en bosc. “No es vivia malament, ni tan sols a la guerra vam passar gana” —diu amb emoció.

La festa major era per sant Salvador i s’anava a Rojals a missa i a ballar, fora de l’hora de dinar, perquè el gran àpat de festa major es feia a casa amb els convidats. La matança del porc era una altra festa. Es convidava els nens de les altres cases a dinar i al vespre es ballava a l’era al so de la gramola.

Quan la Maria va deixar d’anar a l’escola treballava a casa ajudant a les feines del camp: preparar el planter, treure herbes, donar menjar a les bèsties... No es parava mai. Els diumenges anaven sempre a ballar a Farena, que era el poble que els queia més a prop. O posaven la gramola a l’era i organitzaven el ball entre tots. No només hi havia la gent del poble, sinó la de tots els masos del voltant, que eren plens.

No van tenir mai aigua ni llum, però ja hi estaven acostumats. Tenien un safareig per rentar i amb llum de carbur ja s’arreglaven. Més endavant la Maria i altres noies van anar a plantar pins per l’Estat. Havien de fer dues hores de camí fins als Plans de Sant Joan o fins a la Pena. Sortien que encara era negra nit i portaven el llum de carbur per orientar-se fins que es feia de dia.

La Maria de cal Roig va marxar de la Bartra per casar-se a Capafons l’any 1952. Tenia vint-i-cinc anys. En teoria era un poble més gran, però ella el va trobar més endarrerit que el seu. “Tampoc no hi havia aigua ni llum, ni tan sols safareig, i les dones havíem d’anar a rentar al riu. Era una cosa terrible que no havia vist mai”. Els seus pares també van marxar amb ella i només van quedar al poble dues famílies, que van abandonar definitivament la Bartra als anys seixanta.

El poble va quedar buit fins que uns escoltes de Reus es van interessar per una de les cases i la van reconstruir. Poc després, apareixeria el Josep Albert. Ara, el que abans era un corral és la biblioteca del Centre i la sala gran del gimnàs era una part de la casa de la Maria. Ella està contenta que el poble s’hagi aixecat de nou, però els records són els d’abans, amb la gent que hi vivia, els balls amb gramola, les corregudes d’una casa a l’altra, els vespres al voltant del foc, les llargues caminades per anar a l’escola o a ballar... Ara el poble pertany a Montblanc. Gairebé sempre és ple de grups que fan ioga o tai-txi. El Josep Albert i l’Àngels han intentat preservar la natura que els envolta. Van traient els pins —que possiblement va plantar la Maria— perquè hi reneixi la vegetació autòctona: gatell, alzina, roure, marfull... Netejar el sotabosc i deixar que hi creixin els arbres i arbustos de tota la vida. “La natura és sàvia i té record”—diu el Josep Albert.

Isabel Olesti

Vida passada entre el bosc, els camps i el riu


Briolf

El Pla de l’Estany

A la part septentrional de la Vall de Campmajor, a la comarca del Pla de l’Estany, al límit amb la de la Garrotxa, trobem l’antic veïnat de Briolf. Sembla que deriva del germànic Breulf, que vol dir fort de guerrers. Els antics estadants i els que coneixen el poble, però en diuen Brió.

Briolf, avui, roman en el silenci, en l’oblit i en l’abandó gairebé absolut. No obstant, si ens hi acostem, anirem descobrint entre corriols i bardisses la memòria d’un passat ple de vida perquè hi ha encara les restes dels masos, que anys endarrere eren plens, i l’església, que centrava i marcava el camí de la gent. Venint de Sant Miquel de Campmajor, el primer mas de tots és el Segalars, una masia antiga, molt bella, situada ben a prop del riu Ser, amb la serra de Ventatjol, a ponent, i el serrat Llarg, a llevant. Ja la trobem citada l’any 1253. Els últims estadants van marxar-ne el 1973 per anar a viure a la casa Grossa, del Torn. Segons diu la llegenda, al Segalars va viure santa Àgata, una imatge de la qual es conserva i es venera a l’església parroquial de Sant Miquel de Campmajor. Ben a prop de la casa, al cingle, hi havia hagut el Centre, una casa on feien d’hostal i que avui és en ruïnes. La capella de Loreto, sufragània de l’església parroquial de Sant Esteve de Briolf, tampoc no és gaire lluny. Està edificada en terrenys de la Cadamont, de Ventatjol. L’any 1904, mossèn Miquel Raset, rector de Briolf, va visitar el santuari de Loreto, a les llunyanes terres d’Itàlia. Va agradar-li tant que, en tornar, va decidir aixecar aquesta capella partint d’uns dibuixos que havia fet. Els veïns devots de la Vall de Campmajor van col·laborar amb entusiasme en la seva construcció. Encara avui, gràcies a la iniciativa d’alguns dels seus descendents, s’hi celebra un aplec cada Dilluns de Pasqua.

En Josep i en Pere Orri, masovers estats del castell de Roca, comenten que antigament, entre el Segalars i la capella de Loreto, hi havia hagut dotze columnes amb una creu a sobre cadascuna d’elles. Simbolitzaven dotze de les catorze estacions del viacrucis. Les dues últimes estacions (la tretzena i la catorzena) eren a la capella. A les parets de l’edifici, de fet, encara s’hi poden veure dues rajoles amb les inscripcions XIII i XIV que ho testifiquen. A tocar la capella, hi ha les restes de l’antic hostal de la Teranyina, també anomenat l’Ateneu o l’hostal d’en Quel de Piells, que va ser qui el va regentar durant una època. Piells és un mas del veïnat de Ventatjol.

Aigües avall del riu Ser, passat els Segalars, hi ha la gorga i les petjades del Dimoni. Diuen que el dimoni hi volia fer una resclosa. Comptava que alguna riuada se l’enduria i que tota l’aigua que s’hi havia recollit negaria el veïnat de Roca i tota la Vall de Sant Miquel. És per això que cada nit anava a buscar roques a la serra de Finestres, les duia fins aquí i començava a fer la resclosa. L’endemà al dematí, però, santa Àgata, que, com ja hem dit vivia al mas del Segalars, s’hi acostava perquè hi duia a pasturar un ramat d’ovelles. La santa tocava l’obra del dimoni amb el fus i tota la seva feina es desfeia en un moment. Quan el dimoni tornava a la nit amb la intenció de continuar-hi treballant, descobria que havia de començar de nou. I això passava un dia rere l’altre fins que va arribar un moment que el dimoni se’n va cansar i va decidir marxar cavalcant damunt d’un cavall. Els senyals dels cascos del seu cavall van quedar marcats en una roca. Són les petjades del Dimoni. També hi ha qui diu, però que aquests forats eren la base on s’afermaven les estaques de la resclosa.

Durant la dictadura del general Franco, hi va haver el projecte de fer un embassament a la Vall de Campmajor. L’emplaçament escollit per construir la presa va ser el veïnat de Roca. Es volia inundar tota la part plana del terme fins al pont del Marçol. El projecte es va publicar al Boletín Oficial del Estado abans que se’n donés oficialment la notícia al poble. Van dir que així volien evitar pànics innecessaris. Llavors, els enginyers encarregats del projecte van notificar a Josep Maria Fort i Poch, l’alcalde d’aquella època, que eren imminents el començament dels treballs. Tot seguit, els tècnics van examinar l’estat del subsol de la zona. Van fer sondeigs a pertot a fi de saber quins minerals hi havia al terra que hauria de suportar les aigües del pantà. Però va resultar que, tot sovint, l’utillatge que feien servir desapareixia enfonsat a causa de les grans concavitats de guix que hi ha. Tot i això, les màquines continuaven amb la seva feina. Un dia, els de la família de can Planaferrana van parlar-ne amb un capellà que havia estat vicari de Sant Miquel. El capellà va aconsellar-los fer una súplica a santa Àgata perquè li semblava que, de la mateixa manera que havia destruït la presa del dimoni, podria influir per tal que no es construís l’embassament. I així ho van fer. Pocs dies després, els enginyers van comunicar a l’alcalde que era impossible continuar amb el projecte perquè el subsol de guix no retindria l’aigua. Encara hi ha qui diu que tot plegat va ser gràcies a santa Àgata.

A banda i banda del riu Ser, entre la serra de Sant Josep, a tramuntana, i el serrat de Boquià, a migdia, hi ha la resta dels masos de l’antic veïnat de Briolf. Me’n parla en Valentí Anglada, gran conversador i un dels millors coneixedors d’aquesta zona perquè va néixer a can Pla l’any 1947, un dels masos del clot de Briolf. Va estar-s’hi fins al 1972. Des de llavors viu a Mata, a tocar Banyoles. En Valentí ens n’ha fet un retrat detallat, també de la gent i de les seves històries. N’anirem parlant.

A la zona del bac de Boquià, hi ha can Pla i les restes del Casot i de can Picamill (o mas Patiràs). Al solei de Briolf, de llevant a ponent, isolats i perduts enmig del bosc i de les bardisses, es pot trobar el que queda de Brunyoles, la Guardiola, la Barraca (els últims estadants en van marxar cap a l’any 1920), la Cadavall, ca l’Esquerp (habitat fins a finals dels seixanta) i cal Cisteller. En els arxius, a més, hem trobat referències a dues cases més antigues, de localització incerta: el Serrat (datada l’any 1229) i el mas Roura (datat l’any 1413).

Brunyoles tenia l’especial particularitat que la casa i l’era pertanyien al municipi veí de Serinyà. El viver, en canvi, era en el terme de Briolf. Els últims habitants van marxar-ne a mitjans anys quaranta. A l’altre costat del Ser, tocant a la vora dreta, hi ha el cingle del Calabós, que fa de límit entre Briolf i Serinyà. Per Brunyoles passava l’antic camí ral que venia de Serinyà i que anava cap a Briolf, el Collell, el Torn i Mieres.

En una raconada enlairada del bac de Boquià, hi ha la bauma d’en Parrot i en Guillot, dos bandolers que s’amagaven i s’aixoplugaven en aquesta bauma quan no estaven robant en els masos de Briolf i de tota la Vall de Campmajor. En un altre reclau d’aquest mateix bac, hi ha el cau dels Teixons, enmig d’un esperó rocós. Durant uns mesos de la Guerra Civil (1936-39), s’hi van amagar alguns veïns de Briolf i del rodal, com en Manel de can Pla, pare d’en Valentí. Al capdamunt del serrat de Boquià hi ha les fites dels Tres Termes que marquen el límit de Briolf amb Porqueres i Serinyà.

A les Estampas del Collell, mossèn Pius Masvidal, que signava els seus escrits com a Rector de Ventatjol, explica que, a mitjan segle XIX, a can Picamill va haver-hi una topada entre els bandolers que s’amagaven al bac de Boquià i alguns veïns d’aquests masos. L’Elisabet Saus va traduir-ho i va transcriure-ho fa uns anys en un article que va publicar a Golany, la revista local de Sant Miquel de Campmajor. Diuen que un dia, de matinada, un grup de veïns va dirigir-se a can Picamill i va trobar-hi els malfactors. Aprofitant que estaven dormint, els van prendre les armes. Eren tres homes: en Parrot, en Cadena i en Boquica. En veure’s descoberts, van saltar per la finestra, descalços, i van provar d’escapar. Però els veïns van atrapar-los a tocar el riu Ser, just a la gorga del Dimoni. Els van lligar i els van dur fins al santuari del Collell. En ser a l’oratori que hi ha a pocs passos del santuari, van dir als malfactors si es volien confessar i si tenien alguna cosa a dir. Un d’ells, en Cadena, va confessar-se. Un altre, en Parrot, va dir: “Només us demano que em mateu amb el meu trabuc, que ja dic jo que no fallarà”. D’en Boquica s’explica que va ser empresonat i ajusticiat poc després.

En Valentí Anglada explica també com era la vida quotidiana a can Pla a mitjans segle XX. El seu pare es deia Manel Anglada i era fill de Beget, la seva mare, Mercè Vergés, havia nascut a Sant Martí Sesserres. En Valentí va ser el fill gran. Després van anar arribant en Miquel, en Fermí, la Maria Rosa, en Jesús i la Lourdes. En aquells anys, per arribar a can Pla no hi havia la pista forestal que hi ha avui. S’havia de voltar per Roca i Loreto i travessar el riu Ser dues vegades: a l’alçada del castell de Roca i a sota la Cadavall, ja a prop de la casa. Cada any, quan el riu creixia massa, el mas quedava aïllat alguns dies. En Valentí recorda que un any va haver-hi una riuada tan grossa que l’aigua va arribar al forcat d’un noguer que hi ha al camp del costat mateix de la casa. Anaven a col·legi al Torn, sempre a peu. Passaven prop de can Jofre de Roca, per la Brugada, el clot Fosc i el mas Rampinya. Durant bona part de l’any, marxaven de casa de fosc i hi tornaven de fosc, però no els feia falta llum per veure-s’hi perquè se sabien el camí de memòria. El dissabte al dematí també tenien escola i el diumenge tornaven a anar al Torn, a missa i a doctrina. En època de pluges, quan el riu anava alt, no podien arribar fins a casa i s’havien de quedar a passar la nit a ca l’Esquerp, on els feien el sopar del vespre i l’esmorzar de l’endemà. A ca l’Esquerp, hi vivia el matrimoni format per en Pere Batlle, “al cel sigui”, la Flora Batchellí i els seus tres fills: en Josep Maria, la Montserrat i la Fina. Avui, la Flora i el seu fill viuen a Camprodon; les dues filles, cap a Olot.

Tot i tenir el Ser tan a la vora, el gran problema de can Pla era l’aigua. Per poder beure, havien d’anar lluny: fins a la Deu (o font de can Pla) o fins a la font dels Fruiters, que era on es deia que hi havia la millor aigua dels voltants. Per cuinar, aprofitaven l’aigua d’una bassa que hi havia a prop de la casa. Més endavant, van construir una cisterna.

Tot el dia estaven ocupats amb les feines del bestiar o treballant al camp i al bosc. Del seu record, en Valentí diu que tenien un ramat d’ovelles d’uns cinquanta caps i set o vuit vaques. El bestiar pasturava en els camps i feixes de can Pla. També tenien llogades les pastures de can Picamill i de Brunyoles, que ja eren deshabitats. I encara, pasturaven al bac de Boquià, fins al terme de la veïna propietat de ca n’Oliveres, de Campmajor. A l’hivern, les vaques estaven tancades a la cort, baixaven les ovelles a abeurar al riu i tornaven a tancar-les al corral per menjar. Venien els xais a Banyoles i els vedells al santuari del Collell. Durant una època van tenir un ramat de cabres. De la llet en feien formatges, però com que a l’amo del bosc no li agradava gaire perquè les cabres es menjaven els brots tendres, van decidir treure-les. Als camps, sembraven blat, blat de moro i userda. Duien el blat a moldre a Banyoles. Recollien l’herba dels marges i en feien palleres per donar-la al bestiar a l’hivern. A l’hort, feien patates i tota mena de verdures i hortalisses que consumien ells mateixos. Mica en mica, les feines es van anar mecanitzant, però, inicialment, tot es feia a mà o amb animals: segaven amb el volant, treballaven la terra amb la fanga, llauraven amb el parell de bous degudament junyits al jou i al brabant, una arada amb dues pales, dues relles i dues ganivetes. Batien amb les eugues, ajudant-se sempre amb els de ca l’Esquerp perquè a cada casa hi havia una euga.

Bona part del bosc de Briolf era d’en Cirera, de Mieres. S’hi treballava tot l’any, i sempre era net i ben cuidat, res a veure amb avui. A l’estiu, s’escorxava, s’estassava i s’aclaria; a l’hivern, es feia carbó. Hi havia colles de bosquetans i carboners per a cada feina. A l’època de fer el carbó es veien les piles fumejant a costat i costat del riu Ser. Els carboners es quedaven dia i nit prop de la pila vigilant que cremés bé, dormien a les barraques que es feien. Tant de l’escorxa com del carbó, en feien sarrions i els baixaven amb els set o vuit matxos d’en Cirera fins a les Tres Creus (a la carretera del Collell), on els esperava el camió de l’amo. L’escorxa anava per al tint, a les adoberies de Banyoles; el carbó, cap a Girona, Barcelona o a on fes falta. Els treballadors venien de Mieres i s’estaven a can Pla tota la setmana, fins dissabte a la tarda. Primer, dormien a la pallissa; més tard, en una cambra.

A cada mas es feien el pa, es matava el porc i en feien embotits per al consum de l’any. De l’hort en treien les verdures i hortalisses, i del galliner, pollastres i ous. I també tenien conills. El dimecres era mercat a Banyoles. La gent de can Pla hi anava sempre. Primer a peu, passant cap a Merlant, Rodeja i el Salt del Matxo. Més endavant, quan ja tenien carro, fins a Sant Miquel de Campmajor i, des d’allà, per la carretera, fins a Banyoles. Hi duien conills o el que els sobrava del mas, i en tornaven amb el que necessitaven. Per tallar-se els cabells o afaitar-se anaven al barber que hi havia al molí de Sant Miquel de Campmajor. Els dies de festa, feien la partida de cartes al Centre i, si s’esqueia, ballaven en els balls que s’organitzaven alguns diumenges a can Jan, de Juïnyà, o a cal Sec, del Torn, a la festa de Falgons o a la d’algun altre veïnat proper. Sempre hi havia qui s’estimava més anar a caçar o a pescar. Temps abans, a Briolf, s’havia fet la festa de Sant Esteve, que és el patró, i la del Roser. Cada any, el Dilluns de Cinquagesma, feien una romeria al santuari del Collell i el dia d’Any Nou, l’ancestral i popular aplec de Ninou. Durant l’hivern, mataven les hores a l’escon, asseguts al voltant de la llar de foc. Es passava el rosari, s’espellonava, s’explicaven i s’escoltaven atentament les històries i les dites dels padrins… El bestiar s’arraulia a les corts i corrals, acomodant-se als jaços de palla i evitant, gràcies a la seva escalfor, que els estadants tinguessin més fred del compte. A fora, sovint, bufava i xiulava un vent gèlid sota un cel ben ras i estrellat, se sentia el bram del riu crescut amb les pluges o queia alguna escadussera nevada silenciosa…

A sobre de ca l’Esquerp hi ha l’antiga església parroquial de Sant Esteve de Briolf, d’origen romànic. El bisbe Miró la cita amb el nom de Briulfo en el seu testament, que és de l’any 977. A Sant Esteve, hi ha encara una pica baptismal romànica i, en un dels altars laterals, força deteriorada, una pintura mural de finals del segle XIX, on probablement es veia una representació de les ànimes del purgatori, com explica en una ressenya Josep Estarriola, pintor de Sant Miquel de Campmajor, a la revista Golany. Mossèn Joan Prat, rector custodi del santuari del Collell, diu que els darrers rectors de Briolf van ser el doctor Pere Iglesias, que va anar a Calonge, al Baix Empordà; mossèn Miquel Raset, que és qui va promoure la construcció de la capella de Loreto, l’any 1904; el doctor Francesc Rabassa i Arigó i el doctor Joan Margall, que era rector de Briolf l’any 1936. L’últim, de tots. Tots ells van ser professors del Collell. Des de l’any 1936 no s’hi ha dit mai més missa, excepte algun cas molt puntual, en temps de mossèn Pius Masvidal.

Al costat de l’església, separades per un passadís, hi ha les restes de la torre de Briolf, un edifici civil, també d’origen romànic. La rectoria es va construir a sobre el passadís que unia l’església amb la torre. Com a tants altres llocs, avui tot aquest conjunt monumental de Briolf, es troba en un estat lamentable, es va engrunant i esmicolant inexorablement amb el pas dels anys. Josep Pla va ser també aquí un dia de l’any 1971, acompanyat del seu amic, el doctor Verdaguer, de Mieres. Deixem que sigui ell qui ens ho expliqui:

“A la tarda —juliol del 1971— el meu amic Verdaguer em porta amb el seu Citroën 2 cavalls a Brió que és una de les sinuositats més solitàries i allunyades de la Vall de Sant Miquel de Campmajor. (...) Travessat el gual del Ser, enfilem el camí carreter cap a Brió. Tinc la impressió que en aquestes sinuositats de la vall hi ha molts roures i alzines. (…) Arribem a una ermita abandonada, al marge de la qual hi ha un túmul de pedres. A sobre hi havia, probablement, una creu. Tot és a terra. El túmul es manté perquè la seva demolició els hauria donat massa feina. Passada l’ermita, tot el cantó de llevant de la vall queda tancat per unes muntanyes altes. A la part baixa, hi ha una petita cassola de terres ermes. En els pendents de les muntanyes es veuen algunes masies, grans, ben posades, admirablement ben posades sobre la terra.

Aquest grup de masies i de terres forma el que en diem Brió —em diu el meu acompanyant—. Quan jo vaig començar a fer de metge rural en aquest rodal, hi venia amb el cavall. Ara no hi ha ningú. Totes les masies han estat desemparades i abandonades. No en queda ni una d’oberta. (…) Hi havia els masovers. Tots han marxat a Banyoles, a Sant Joan les Fonts, a Olot, a treballar a les fàbriques. En vida del meu pare, que també era metge rural, les masies eren ocupades pels propietaris. Devien ésser rics, perquè he sentit dir que a Brió hi hagué, anys enrere, notaria. Primer marxaven els propietaris, després els masovers. No hi ha quedat ni una ànima vivent.

L’espectacle era impressionant: trobar-se en el món que vivim, en què hi ha tanta gent a tot arreu, en un petit món ple de cases meravelloses, rodejades de boscos plens de vida, de cases que van caient, en el silenci més absolut, tot voltat d’una llunyania remota, fa un gran efecte. Renunciàrem a pujar més amunt. El camí ja no era possible ni per als Citroëns de dos cavalls. El sol havia passat més enllà de les muntanyes de Finestres. Començava a fosquejar. El país s’anava tornant tètric. El meu amic girà el cotxe en el primer repeu del camí i anàrem baixant lentament fins al Torn, amb els fars encesos. Quan arribàrem a la carretera asfaltada, em semblà que m’havien tret vint anys de sobre. De seguida veiérem les llums grogues de Mieres.”

A sobre l’església de Briolf hi ha la font de ca l’Esquerp i, al capdamunt del solei de Briolf, el collet de Besalú o de Sant Josep, a la carena que fa de divisòria d’aigües entre el Ser i el Junyell, ambdós tributaris del riu Fluvià, i, al mateix temps, límit entre Briolf i Sant Ferriol, que ja és un municipi de la veïna comarca de la Garrotxa. A llevant del collet hi ha el turó dels Tres Termes i, a ponent, passant pel Pi de Sant Josep, hi ha l’oratori de Sant Josep, al capdamunt de la serra. L’oratori ja hi era de temps antic, la imatge de sant Josep va ser col·locada i beneïda el mes de maig de l’any 1947. Els antics estadants dels veïnats de Roca i Briolf havien sentit a dir que a sant Josep hi feien màgica i que era lloc de bruixes. Avui, que la gent va anar marxant de Briolf buscant les comoditats i la feina de les ciutats i les viles, avui, que ja fa temps que les piles carboneres es van apagar, potser encara, algunes nits, de tant en tant se n’hi trobin algunes.

Joan Carreres

Jocs de fugida i soledat


Canals

La Cerdanya

Diuen que a Cerdanya no hi ha hagut emigració. O diuen que, en tot cas, si és que n’hi ha hagut, s’ha vist compensada per la immigració: d’Espanya, a mitjan segle XX; de neorurals, principalment barcelonins, als anys vuitanta; de sud-americans i d’Europa de l’Est i d’africans, a la primera dècada del segle XXI. Però de Cerdanya, com en qualsevol altra comarca del Pirineu, sí que se n’ha anat gent. Molts cabalers i moltes noies que no eren pubilles han baixat a Barcelona o a altres ciutats catalanes per guanyar-s’hi la vida. I també és cert que la població cerdana s’ha nodrit d’immigracions diverses, de gent que hi ha vingut de fora per treballar de mosso a les feines del camp, a la fusta o en els establiments hotelers, per cercar-hi un nou tipus de vida rural, per fer-hi de pisters o de monitors a les estacions d’esquí, per nodrir les plantilles de treballadors de la construcció... Durant l’última dècada, fins i tot la població ha crescut gràcies a aquesta última activitat econòmica.

I també és cert que, de les comarques de l’Alt Pirineu, Cerdanya és potser la que ha mantingut més la seva població. I és ben sabut que, de la nostra serralada, els territoris més abandonats han estat els de les serres prepirinenques, menys turístics que els del Pirineu axial. Però hi ha una emigració de la qual es parla poc: la interna, la que ha afectat les valls sense fer-los perdre gent, la que ha engrandit les capitals comarcals en detriment dels pobles més petits o allunyats dels serveis principals. La mecanització de l’agricultura i la ramaderia, les ofertes de feina en els serveis turístics, a l’administració local o en diversos sectors econòmics han comportat que es redistribuís la població. Per això, a Cerdanya, hi ha també pobles abandonats: Montmalús, Callastre, Saltèguet... I n’hi hauria més si no fos per les segones residències o per la rehabilitació de cases més antigues: Niula, Nèfol, Béixec... Però Canals és del primer grup, és del grup dels pobles perduts. Res no hi ha aturat la fugida dels veïns i, per ara, no sembla que res n’aturi la soledat.

L’origen de Canals es remunta al segle XVII, quan s’esmenta aquest poble en el capbreu de Riu de Pedra, nom amb què es denominava llavors Riu de Cerdanya. L’historiador Pere Ponsich el torna a trobar ressenyat en un document del 1628. Molt abans, però, en plena edat mitjana, es menciona la villa Kanals en un document del 1071.

Difícilment sabrem mai quan va néixer Canals. Com tants altres pobles de Cerdanya, el seu origen es perd en el passat remot, tal vegada en la sedentarització de l’espècie humana durant el neolític. Però el que sí que es coneix és la data exacta que se suprimí Canals del nomenclàtor d’entitats de població: el 8 de juliol de 1961. Segons l’acta de l’Ajuntament de Riu, “Esta Corporación por unanimidad acordó la supresión como tal entidad de Canals, por cuanto esta se halla deshabitada actualmente, incluso en estado de ruina, por lo cual es del todo improbable que sea habitada nuevamente en plazo próximo”. Ja aleshores, doncs, estava en ruïnes, situació en la qual es troba encara avui.

Canals va anar quedant abandonat a mitjan segle XX. El 1950 potser hi havia vint persones. Però aquest joc de fugida es barreja en la incertesa. Si bé és indiscutible que la seva població es redueix, també ho és que les subhastes de fusta i les activitats mineres ho alenteixen. Això sí, quan l’extracció de manganès desapareix i els camions substitueixen els muls en l’arrossegament dels troncs, Canals resta sotmès al joc de la soledat. Inclemències del temps, l’altitud, els pocs espais per conrear i, entre altres, una vida massa dura al fred vessant nord del Moixeró, en plena baga, una vida potser massa semblant a la de mil anys enrere, una muntanya que ofega i que oprimeix, que obliga a subsistir a base d’unes llargues successions de feines i de penúries. “Totes les cases tenien bistiar” —afirma el Joan Marginet, de cal Feliu, de Riu de Cerdanya, on ha estat alcalde durant força temps i que, de petit, s’havia estat a Canals. “I el dia 7 de gener, per la festa major, Canals s’omplia molt. Hi havia dos músics. Un cop l’oncle va anar a cercar un bot de vi i no en va tinre prou per a la festa.”

S’havia fet córrer la veu que el Cabrer, un conegut bandoler de mitjan segle XIX que havia lluitat en el bàndol carlí a la Guerra dels Matiners, tenia el seu amagatall a Canals, dins d’una cova situada al cingle calcari que domina el poble. Aquest home, nascut, segons uns, al mas del Pi, de Peguera, al Berguedà —antic poble miner avui igualment abandonat i del qual es va parlar a Els pobles perduts—, i, segons uns altres, a Guixers, a la Vall de Lord, al Solsonès, va fer bona part dels robatoris fora de Cerdanya, en aquelles dues comarques. A l’hora de refugiar-se, sembla que entrava a Cerdanya pel proper coll de Pendís, pas que ha comunicat al llarg de segles el territori cerdà amb l’Alt Berguedà. Famós i temut per molts, trobà la seva fi quan va escometre contrabandistes, tres dels quals, de Maçaners, el feren presoner als Rasos de Peguera, el van dur a Molers i després a Saldes. El governador militar havia ofert una recompensa de vint-i-cinc doblers a qui el capturés. L’endemà, un escamot de mossos d’esquadra el va afusellar prop del grau de la Mola, a Vallcebre, al camí de Berga.

Joan Amades fa menció de la cova on s’havia amagat el Cabrer. El lladre hi guardava en gerres els tresors que havia robat i que es veu que tenia encantats. Un cop mort, uns fadrins molt atrevits d’Urús els anaren a desenterrar i se’ls van tornar escorpins, llangardaixos, escurçons i altres animalots semblants que s’abraonaren damunt d’ells fins que els van matar. Hi ha qui assegura, però, que els fadrins no hi van perdre la vida, sinó que s’endugueren les monedes a casa i que allí es van convertir en uns escarabats que els donaren molta feina i angoixes. Hi ha gent gran de Cerdanya que parla encara del Cabrer: que si un avantpassat se l’havia trobat als Empedrats, al caient berguedà del Moixeró i al camí del coll de Pendís... Però els anacronismes hi abunden i els fets resulten poc concrets, ja que els situen al començament del segle XX. Tanmateix, el més probable és que el Cabrer no es refugiés al Canals cerdà, sinó a Canals de Catllarí, a la berguedana baga de Canals. Al voltant de Canals de Catllarí hi ha també cingles calcaris, entre els quals els de la serra d’Ensija.

El congost del Grau de l’Os, per on baixa el torrent del mateix nom, té una estreta relació amb Canals. Des de les restes del poble, el camí de les Manrades de Canals hi duu en ziga-zagues. Es tracta d’un camí ample, empedrat, encara ben bastit. “Era el camí que comunicava Canals amb Das —apunta el Joan—. Des de Riu, a Canals hi anàvem per un vell camí de ferradura, i n’hi havia un atre que ho feia des de Pedra. Perquè això sí: vius a Canals i morts a Pedra”. En Joan explica això perquè els morts de Canals eren enterrats al cementiri de Pedra, avui al terme municipal de Bellver de Cerdanya. Diuen que el nom del congost del Grau de l’Os “ve dels caçadors que empaitaven els animals perquè hi caiguessin. Jo mateix hi he vist, al fons, esquelets d’isards”. El 1918 hi hagué un greu accident en què va morir una dona i va estar a punt de morir-ne una altra. Totes dues duien el dinar als seus marits, treballadors de les mines de manganès. La crescuda sobtada del torrent les va sorprendre. “Eren la Pava, de Riu, una dona gran, i una noia jove de cal Planes, de Das. La Joana, de Riu, es va salvar perquè es va enfilar dalt d’una roca. Quan la varen salvar l’aiga ja li arribava als ginolls.”

S’ha dit que els caçadors, antigament, quan anaven a caçar, encalçaven els ossos pels emboscats vessants del Moixeró fins que les bèsties queien al congost, on morien estimbades, i que d’aquí ha sorgit el topònim Grau de l’Os. Però, si fem cas de la toponímia pirinenca, sembla que més aviat el nom guarda relació amb sant Grau o Guerau, sovint representat amb un os. Hi ha una coincidència que es repeteix en aquest sant: tres valls que conflueixen en un punt. Aquí, les tres valls són la del torrent de Canals, la del torrent del Saüc i la del mateix torrent del Grau de l’Os.

Es pot combinar la visita a Canals amb el recorregut del congost. El més fàcil és fer-ho des de Riu de Cerdanya. Es pren la pista que duu al refugi del serrat de les Esposes, a quatre quilòmetres, on es deixa el cotxe. Des de l’àrea recreativa del refugi, se segueix la pista en sentit contrari, en direcció a Riu, fins que, passats cinc minuts, es troba, a la dreta, una pista secundària que davalla a Canals. Es perd altitud a través d’un terreny pedregós amb boixos, bosquerons de pi roig i pastures. S’arriba a les cases de Canals, vint-i-cinc minuts més tard. Som a 1.380 metres d’altura.

Avui totes aquestes cases són en ruïnes, totes també són al peu del cingle calcari. Han tingut la seva història. “Quan jo era jove —explica el Joan—, a cal Serres i a cal Sebastià ja no hi havia dingú. A cal Narcís hi va viure un pare sol i es va morir. Els seus fills van anar a Sant Pere Pescador i a Perpinyà. A cal Jaume, hi havia un home que es dedicava a collir herbes medicinals. Passava sovint pel Grau de l’Os. Li deien el Peret de les herbes. Les enviava a Barcelona en sacs molt grossos. S’hi gonyava la vida. I a cal Tomàs, hi va vinre el propietari. El coneixien pel Manelic, nom que li va posar el Sebastià del Molí, que era el forner de Bellver. El Manelic era un home tou i gros i el Sebastià sempre li havia regalat el tortell de Reis. Hi havia dues cases més: cal Cisquet, on vivia una famili d’arrendadors d’Alp, i cal Monic o Cardaire, que eren els més rics, tenien el doble de terres que els atres. L’última persona arrendatària va ser el Xanxo de cal Valentinet, de Talló.”

Pocs fets explica, el Joan, de Canals, potser perquè poques coses hi ha per explicar de la vida quotidiana, dels maldecaps diaris, dels patiments per tirar endavant... Les passions queden soterrades i les necessitats atenuen sentiments, alegries i tristeses. “Es deia que hi havia hagut un crim a cal Narcís, que a l’home l’havien mort. Sembla que és veritat. No sabem per què. Quan hi havia subhastes de fusta a les mines, baixaven pel Grau de l’Os els muls que arrossegaven troncs. Era perillós perquè hi podien caure pedres, sobretot quan es fonia la neu. A Ferreres els carregaven en carros i, demprés, en camions. I per les Manrades tabé s’hi baixava fusta. Acabada la guerra, els soldats les varen adobar. I en època dels maquis, a Canals hi havia un piquet de cinc o sis soldats amb un guàrdia civil que els manava. No recordo que hi hagués passat re, cap tiroteig ni re semblant”. Els minaires també se’n van anar. “Com que les mines no rendien prou varen marxar a la Tosa, on varen treballar en unes atres mines”. Les mines on van treballar són les de la Mena, prop del cim d’aquesta muntanya, a la capçalera de la Vall de Gréixer, al Berguedà.

El Joan és eloqüent pel que fa al silenci de les cases en ruïnes: “A Canals no hi havia carreteres, ni telèfon, ni llum... No hi havia re”. Més avall, a la plana cerdana, als anys cinquanta i als seixanta els tractors ja corrien pels prats de dall; les màquines van substituir homes i dones, així com els animals de càrrega. A les explotacions ramaderes s’aplegaven desenes de caps de bestiar. El sector primari hi progressava i, a Canals, s’hi estancava perquè el mateix medi no permetia que avancés. “Allà hi costava més la salsa que l’andiot” —sentencia el Joan, fent referència a l’indiot o gall dindi. Massa penes i feines per tan poc rendiment. Cada lloc té el seu temps i el seu espai, i el de Canals havia passat. Cerdanya no perdia població, que Canals fos abandonat va ser una anècdota per als diagrames de les estadístiques, però a Cerdanya hi va haver emigració, un moviment que llavors va redistribuir-ne la població, que la va concentrar a la capital comarcal i als pobles amb més serveis i equipaments. S’iniciava així un altre cicle.

Manel Figuera

A la solana del Cadí


Cerneres

L’Alt Urgell

Cerneres i la seva vall són a migdia de la serra del Cadí, al vessant solell. El que queda del poble és entre boixos i roquissers, pertany al municipi de Josa, agregat al municipi de Tuixent des de l’any 1973. Cerneres és a 1.600 metres d’alçada. A la banda de tramuntana, troba la muralla del Cadí. Al costat de llevant, els estreps septentrionals del massís del Pedraforca, la vall està tancada pel Collell, que fa de partió amb Saldes i Gisclareny, ja al Berguedà. A migdia, el tossal del Castell de Termes i el serrat de la Portella fan de límit amb el municipi de Gósol. Finalment, a ponent, és a on trobem la sortida natural del torrent de Cerneres, que baixa cap a Josa. L’aïllament geogràfic i la climatologia fan i feien que la vida hi sigui molt dura.

Avui Cerneres roman mig oblidat enmig del silenci i la quietud més absoluta, envoltat d’un paisatge meravellós. Les cases i cortals que aixoplugaven la gent i el bestiar i que omplien de vida aquest petit racó del Pirineu estan enrunades.

Una pista forestal que comença a l’anomenat pont de Cerneres, a la carretera que va de Gósol a Josa, ens permet arribar còmodament al poble. Quan la van obrir, Cerneres ja era abandonat. Avui aquesta pista té restringit el pas de vehicles perquè es troba dins de l’espai del Parc Natural del Cadí-Moixeró, però el poble no és gaire lluny, s’hi pot arribar passejant tranquil·lament. En Pep Riera, excoordinador general del sindicat Unió de Pagesos, la família materna del qual prové de cal Masover, de Cerneres, em va dir que per aquest rodal “no hi havia ni hi passava cap roda”. La gent anava a peu o damunt d’animals de bast. I això va continuar així fins ben entrada la segona meitat del segle XX, quan es va obrir a pic i pala la carretera de Josa, una infraestructura que va donar feina a la gent del poble, tal i com comenta l’Alfons Escribano, de cal Francisquet, que és també alcalde pedani de Josa.

En Pep Riera diu que hauríem de buscar l’origen de Cerneres als segles XVII-XVIII, l’última època d’esplendor de la pagesia catalana. En aquell temps a Josa hi havia uns vuitanta focs, no quedava gaire terra lliure per treballar. Deu ser per això que una part de la gent va traslladar-se als racons inhòspits i elevats de Cerneres.

L’Ernest Sitjes, pastor de la Pobla de Lillet, explica que cap al segle vuitè es va viure una època llarga de clima molt càlid, que va durar molts anys. Gràcies a això es van arribar a plantar vinyes fins i tot al Pla d’Anyella, a uns 2.000 metres d’alçada. Però un bon dia, a Cerneres, va començar a caure una cosa blanca del cel… Ningú no ho havia vist mai, ningú no sabia què era. Espantats, un grup de veïns va decidir anar a veure l’home més vell del poble, que era cec i de qui tothom deia que era un savi. Li van preguntar què eren aquelles petites boles blanques, fredes i molles que queien del cel i que quedaven a terra enganxades. “Pel que em digueu, deu ser neu. Va explicar-m’ho el meu avi fa molt de temps, però jo no n’he pas vista mai” —va contestar. “I què hem de fer?” —li van preguntar atabalats els veïns. “Agafeu una euga, deixeu-la caminar sola i aneu-la seguint. Allà on s’aturi feu-hi un nou poble”. I així ho van fer. Van anar seguint l’euga fins que va aturar-se en un turó més assolellat i més arrecerat. “Serà aquí, doncs”. I allà van bastir el primer poble de Gósol, on avui trobem encara les restes del poble vell.

A començaments del mes de desembre de l’any 2012 vaig anar a Cerneres amb els meus pares. Feia un dia fred i calmat, es veia una llum nítida i radiant, sota un cel transparent. A Cerneres quedava encara alguna resta de la primera nevada que havia caigut. Tot estava embolcallat d’un silenci pregon, trencat esporàdicament pel lladruc d’un gos de cacera i per unes veus que ressonaven a l’altre costat de la vall. Després de visitar les restes de tres o quatre cases, vam trobar l’alcalde pedani de Josa, l’Alfons Escribano, que anava acompanyat d’un noi i del seu gos. Em va explicar tot de coses sobre Cerneres. Va ser ell també qui em va dir que la família materna d’en Pep Riera provenia d’una d’aquelles cases.

Aquell dia, mentre anava assenyalant-les, l’Alfons em va anar desgranant els noms de totes les cases i de tots els cortals de Cerneres. A la part baixa i mitjana de la vall, hi ha les restes de cal Masover, de cal Riera, de cal Vime Nou, de cal Rotà i els cortals del Bosquet, del Palanca —damunt del qual hi ha les coves del Tut—, de cal Masover i de l’Americano, que era el malnom d’un veí de Josa que va anar a Amèrica a fer fortuna. Més amunt, passada la canal dels Cortils, hi havia cal Roig, cal Cuera i cal Calrí, força més a prop de la riera. Al sector de la Plana, hi havia cal Pagès, el Pou i cal Serilla. A la part més alta de la vall, per sota el Collell, hi ha la barraca del Bover, que servia d’estada al vaquer que guardava la vacada que hi pasturava i que avui està en procés de consolidació com a possible refugi eventual. L’Alfons també em va explicar que, segons mossèn Ramon M. Anglerill, rector de Gósol, a Cerneres hi havia hagut una església o una ermita. Però ningú no sap on devia ser ni quina advocació havia tingut.

Només queda per esmentar cal Vime Vell, l’única casa de Cerneres que es trobava a la part obaga de la vall, per sota del tossal del Castell de Termes. A Josa es deia que l’home que hi vivia en va marxar perquè els llops no el deixaven dormir. També s’explica que un dia que tornava de fosc de Gósol el va empaitar un llop i que va haver de fer foc a la faixa que duia per foragitar-lo. Cansat dels llops, va decidir treure les teules i els cairats de la casa i dur-ho tot a l’altre costat de la vall, a la solana del Cadí, on va edificar cal Vime Nou.

En Josep Tomàs, en Josep de cal Fusté, de Gósol, carter del poble i del municipi de Josa i Tuixent, va explicar-me una vegada que en una casa de Cerneres una dona anava de part. El seu home va afanyar-se a anar fins a Josa a buscar la llevadora. En sortir de la casa, va sentir un udol. Damunt la paret, hi havia set llops mirant-lo. Va entrar a la casa ràpidament, tan de pressa com va poder. “Saps què? Haurem d’espavilar-nos tots dos sols” —va dir a la dona.

A començaments del segle XX totes les cases de Cerneres eren habitades. De mica en mica es van anar buidant i abandonant. La família materna d’en Pep Riera va marxar de cal Masover l’any 1922 i es va afincar a Mataró. L’avi d’en Pep era pastor transhumant. Cada tardor, pels volts de sant Miquel, marxava de Cerneres seguint el camí ramader, tot buscant herbes i pastures. Acompanyat del ramat, primer de tot anava cap al coll de Josa, Gósol i Saldes. Després, seguia la vall del Llobregat i arribava a les terres baixes del Maresme on s’estava fins ben entrat el mes de juny. L’estiu el passava a Cerneres amb el ramat i la família. Però, amb els anys, pensant en la comoditat i el benestar de tots els seus, va decidir abandonar Cerneres i posar una vaqueria al carrer Sant Josep, de Mataró. Les teules de cal Masover van servir per fer el teulat del cobert de ca la Joana, de Gósol. Segons li explicaven el seu avi i la seva mare, a cal Masover hi vivien els avis d’en Pep amb els seus tres fills. Tots tres anaven cada dia a peu al col·legi de Josa, juntament amb els altres nens de Cerneres. A l’hivern, quan nevava, quedaven aïllats durant dies. A vegades, no podien baixar a Josa; d’altres, no podien tornar a Cerneres i s’havien de quedar a dormir a casa d’algun parent.

Un cop la família d’en Pep Riera va ser fora, la família Tomàs-Colell va anar a viure a cal Masover. Entre altres, hi havia l’Enric i en Josep Tomàs, conegut com el Catxapo, un dels últims estadants de Cerneres. Va morir fa un parell d’anys. L’Alfons, de cal Francisquet de Josa, va parlar-hi moltes vegades perquè als estius, la seva sogra anava a cal Masover. Ha estat gràcies al Catxapo i a gent com ell que no s’ha perdut del tot el record de la vida que es va fer a Cerneres.

En aquesta banda del Cadí hi plou més que a Josa. A Cerneres la terra és més bona. I els conreus també. Antigament s’hi sembraven patates i cereals, sobretot espelta, d’on sortia la farina per fer el pa. Els camps eren a les feixes que s’havien artigat i que envoltaven les cases i el poble. Normalment, tot el que es produïa era per al consum propi, quan hi havia algun excedent, es venia al mercat de Bagà. Com que Cerneres és a molta alçada, les patates no se sembraven fins al mes de maig. Un any que va fer molta fred i que no tenien res més, molts veïns van haver de desenterrar les patates que havien sembrat feia poc dies i menjar-se-les. Guardaven i conservaven les patates que collien al mateix camp, enterrades dins unes concavitats de pedra que feien expressament.

Tradicionalment, Cerneres ha estat un lloc de pas de la gent que fugia o que buscava refugi. Durant els segles XII i XIV, aquestes terres van veure passar molts de càtars que fugien del que avui és França. Més tard, en van passar d’altres que fugien de la Inquisició. Avui el GR-107, que va de Berga a Montsegur i que és conegut com el Camí dels Bons Homes, passa per Cerneres.

Acabada la Guerra Civil, l’any 1939, Cerneres va ser un lloc de pas de contrabandistes, que anaven camí d’Andorra. També s’hi va refugiar un grup de maquis. Carles Gascon, historiador de la Seu d’Urgell, explica a la revista Cadí-Pedraforca que “la guerra, tal com recorda en Miquel Omella, de cal Canari de Josa, havia passat una mica de llarg en aquestes terres. Només de tant en tant els milicians arribaven a Josa a la recerca de desertors, però en general no hi havia gaire enrenou. Acabada la guerra, i amb un nou alcalde afí al règim, la vida continuava més o menys igual: sense carretera, el poble seguia estant força aïllat i només un cop al mes rebien la visita d’una parella de la guàrdia civil a cavall, que venia de Sant Llorenç de Morunys per controlar com anava tot.”

L’any 1944 un grup força nombrós de guerrillers van aprofitar la llunyania i l’isolament de Cerneres per escapolir-se del jou de la repressió franquista. Tenien poc menjar i molta fred, de tant en tant rebien alguna ajuda dels veïns de Josa. “En aquells primers temps, s’hi podien arribar a aplegar colles de maquis molt nombroses, de fins a més de cent guerrillers, que es repartien entre les cases de Cerneres. N’hi havia tant de catalans com de castellans i gairebé sempre eren homes, tot i que una vegada hi van veure dues dones”. Els maquis van tenir alguna topada amb l’exèrcit, però en van sortir prou bé. “La guàrdia civil, que estava en clara inferioritat numèrica, mirava d’evitar cap trobada amb els guerrillers. Un dia, havent sabut que hi havia més de mig centenar de maquis a Cerneres, set efectius de la guàrdia civil es van dirigir, en direcció contrària, cap a Josa, es van enfilar al campanar de Santa Maria, van disparar uns quants trets enlaire i van fugir cames ajudeu-me.”

L’enfrontament definitiu va arribar ben entrada la tardor del 1944. “Un cop a Josa, els soldats van foragitar els guerrillers a trets… Alertats pel tiroteig, un grup de guerrillers va baixar de Cerneres i va atacar els soldats amb metralladores. Els soldats van haver de fugir cap a Gósol”. L’endemà, però un destacament d’uns cinquanta soldats sota el comandament del famós general Moscardó, segons em va comentar en Josep de cal Fuster, va atrinxerar-se al capdamunt del tossal del Castell de Termes. Encara hi són ben visibles les trinxeres. Des d’aquell punt, controlaven tota la vall de Cerneres. Van obrir un tiroteig llarg i intens fins que els maquis van fugir pel sender dels Baixants, per la canal dels Cortils, a llevant del pic de la Costa Cabirolera, i pel pas dels Gosolans, des d’on van passar a França. Llavors, els soldats van baixar a Cerneres i van cremar les cases de cal Vime Nou, de cal Riera i de cal Pagès perquè els maquis no s’hi poguessin tornar a refugiar.

Arran d’això la mestressa de la Plana i de cal Pagès de Cerneres, que vivia a cal Tomàs de Josa, va anar a reclamar a l’exèrcit perquè, quan havien cremat cal Pagès, havien malmès les patates que hi tenia guardades per passar l’hivern. Els soldats li van contestar: “Un tiro en la cabeza te tendríamos que dar”. Suposaven que havia encobert els maquis.

Encara avui, a l’estiu, a Cerneres hi ha espurnes de vida. L’Alfons de cal Francisquet, amb altra gent de Josa com en Martí de cal Magre, en Martí de cal Catxapo i en Diego de ca l’Amador, sembra patates a Cerneres a la primavera. Les recull cada tardor. Pels volts del 20 d’agost, un grup de veïns de Josa hi celebra un petit aplec. Només és una arrossada que es fa a redós del cirerer de cal Masover. A l’estiu també hi sol pasturar en Mingo, pastor de Josa. Amb l’arribada de la fred, però, els camps queden erms, en Mingo baixa les seves ovelles cap a Osona, on passa l’hivern, i Cerneres emmudeix de nou. Tornen el silenci i la solitud, només profanats de tant en tant per excursionistes, caçadors i amants d’aquest meravellós racó de món, ple de records i d’història.

Joan Carreres

Un bocí de cel


Dorve

El Pallars Sobirà

Ara, a Dorve, ja s’hi pot accedir amb vehicle. Per la carretera C-13 arribareu a la Guingueta d’Àneu, una població situada a 925 metres i amorosida per l’embassament de la Torrassa, que capta les seves aigües del riu Noguera Pallaresa. Abans de sortir del poble, trobareu a mà dreta una desviació que haureu d’agafar. La pista, senzilla, però amb el terra ben ferm, va vorejant el riu. Després d’agafar un trencall, una recta llarga i ben indicada us portarà sense problemes fins a Dorve. Aquesta ruta, però no és ni de bon tros la que us permetrà treure tot el suc del paisatge d’aquest bocinet de territori pallarès. Ja fa molts anys que vaig visitar per primera vegada el poble de Dorve: aleshores, vaig triar el camí més llarg, el que les guies dels excursionistes coneixen amb el nom de la ruta del Castellot. Unes cinc hores de caminada tranquil·la, assaborint la frescor dels camins. Ben mirat, aquesta ruta es pot fer durant tot l’any, el recorregut, d’uns dotze kilòmetres mal comptats, permet visitar les poblacions de la Guingueta, Escalarre, Burgo, Llavorre i, finalment, Dorve, per tornar, baixada avall, altre cop al punt d’inici. Aquesta vegada, però el rellotge, implacable, ens va obligar a fer un recorregut entremig de tots dos. Vam deixar el vehicle al final del carrer principal de Llavorre i, seguint un camí en forma de ferradura convenientment marcat pel Consell Comarcal amb les rodones grogues i el punt central negre, ens vam plantar més o menys en una hora a Dorve.

El web de les Valls d’Àneu ens informa que el nucli poblacional de Dorve no va tenir accés per carretera fins a l’any 2009. Un aïllament que va comportar l’abandonament del poble, però que va facilitar que es conservés en un estat que podríem qualificar de “sincer”. Em sembla que no es podria trobar un adjectiu que fos més descriptiu. No hi ha cap simulació, el resultat és que allò que es veu: cases, font, carrers, plaça... és real, sense cap falsedat o hipocresia. És per això que la primera vegada que vaig arribar a Dorve em va semblar que era davant per davant d’un infant, amb tota la seva virginitat i innocència immaculada. Potser per això mateix, qui ho sap?, atrapats per aquesta sensació tan positiva, el 2004, l’any del Fòrum de les Cultures a Barcelona, l’Associació Sociocultural per a la dinamització Rural de Muntanya va iniciar el que es va conèixer com el Projecte Dorve. Aquest projecte va néixer a partir d’una iniciativa promoguda per un grup de joves que pretenia reflexionar sobre els problemes que estan afectant el creixement i el desenvolupament del Pallars Sobirà. A partir d’aquestes reflexions, es volia poder definir el model de la comarca. L’Associació, coneguda com Rurbans i amb seu a Rialp, va prendre com a marc de tot el projecte el petit nucli de Dorve per intentar explicar, des de la més crua de les realitats, el destí tràgic que han patit alguns poble de muntanya de l’Alt Pirineu. En el projecte, per tant, no hi mancaven denúncies: el despoblament a causa de la manca d’inversions infraestructurals, la manca de polítiques de planificació territorial, així com un creixement urbanístic poc meditat i una sectorització poc diversificada en l’àmbit turístic. Tanmateix, parlar d’aquell projecte amb algunes persones de la Guingueta d’Àneu és encetar un tema polèmic que molts consideren que, dat i debatut, no va conduir a res. A res de bo ni a res de dolent.

Abans d’iniciar l’excursió de Llavorre fins a Dorve, vaig voler parlar amb algú que hi hagués nascut. De vegades no és gens senzill perquè el temps és també implacable i perquè cada vegada costa més trobar testimonis que puguin donar fe del que representava la vida d’un poble que, a causa de diferents circumstàncies, un dia van haver de deixar. Aquesta vegada, però vaig tenir la sort de trobar el senyor Manel Orteu, nascut a casa Gallimet, de Dorve, i que viu des de l’any 1981 amb la seva família a la Guingueta d’Àneu. Ens va acompanyar fins al menjador de la casa el seu fill, també nascut a Dorve. Ell mateix va confirmar-nos que d’aquella operació de Dorve no se n’ha sabut res més. “Ja t’ho diré: no va servir per res perquè la meitat de la carretera ja estava mig feta”. Llàstima, però que aquesta carretera va arribar massa tard. Massa tard per a les vuitanta ànimes que vivien a les vint-i-dues cases que hi havia a Dorve. El senyor Orteu se’n lamenta profundament. “Sempre diven que farien una carretera, però no la feven mai i al final vam haver de marxar tots”. I així, amb dolor, van anar desfilant els propietaris de les cases Badia, Aiguanot, Escusies, Ferrera, Teixó, Cinto, Escart, Gallimet, Caterina, Antònia, Pere, Cabaler, i d’altres que el temps gairebé ha esborrat de la memòria.

El senyor Orteu sembla cansat. Són molt anys d’explicar el mateix; el perquè de tot plegat. “Què hi podíem fer?”. El seu fill, Joan Orteu, assenteix amb el cap. Ell també va néixer a Dorve. Té bona memòria i, juntament amb el seu pare, fa repàs de les cases... Ferrera, Badia. “Aquesta, casa Badia, era la segona casa més forta de la Vall d’Àneu. Mataven vuit o nou tocinos l’any”. A Dorve subsistien, si fa no fa, com la resta de poble dels Pirineus d’alta muntanya. El nexe comú, però continua essent la rosta de tocino. “Menjàvem molta cansalada. Sopes amb cansalada, verdura amb cansalada...”. “I de carn de vedella?”—pregunto innocentment. “De carn de la bona ben poca, per no dir gens”. Diuen que als pobles de muntanya se sabia molt bé què era passar fred, però, gana, el que es diu gana, això no sabien el que era perquè al rebost sempre hi havia alguna cosa per menjar. “Collíem herba per al bestiar i blat per fer pa al forn comunitari. I amb l’hort i tot plegat passàvom sense cap penúria. I encara et diré una altra cosa, un metge que va pujar una vegada a Dorve em va dir que, si haguéssim sabut com utilitzar totes les plantes medicinals que teníem al voltant del poble, mai no hauríem hagut de comprar una medicina!”

El fil conductor amb la civilització continuava essent la Guingueta. A una hora de camí a peu, els de Dorve anaven a la Guingueta a comprar aquells queviures que la natura no els donava. “Nevava molt i el trajecte aleshores es feia encara més pesat, però nosaltres ja hi estàvem fets i, gairebé sense adonar-nos-en, baixàvem a comprar a la Guingueta sacs de sucre i també sacs d’arròs perquè tot lo altre ho fèvem a casa.”

A més, els fills anaven a escola a la Guingueta. Joan Orteu, el fill de casa Gallimet, em comenta que ell anava a escola fins que, de més gran, va haver de traslladar-se a Esterri, on es quedava a dormir. “A Dorve no hi havia escola, tot i que recordo que una vegada es va llogar un mestre. Durant un parell d’hiverns, a mi m’havia fet classe el capellà del poble, mossèn Àngel, que era fill de la Vall d’Aran i que vivia al poble”—em comenta el pare.

Quan ja portem una bona estona de conversa, apareix la mestressa de la casa que ens diu que estava entretinguda fent el dinar. Amb un somriure complaent s’afegeix a la conversa. Pel que ens comenta es pot deduir que li agradava força viure a Dorve. “Els camins fins arribar al poble eren molt, molt, bonics. Ple de fontetes que mai no deixaven de rajar. Anaves pujant i a tot arreu hi havia aigua. De debò que era un lloc molt acollidor”. La meva dèria pels bolets m’obliga a fer la pregunta. “De bolets?...” “Sí, i tant, que en plegàvem. Collíem sobretot carreretes... N’hi havia tantes que hi anàvem amb càrrega. Les veníem i així en trèiem uns diners per al gasto.”

La guerra va girar com un mitjó la vida dels veïns de Dorve. Els van evacuar a l’altra banda del riu tan bon punt van entrar els nacionals. “De dia, ens deixaven anar a treballar la terra. Ens van donar un pase que havíem d’ensenyar cada dia perquè, si no, no mos deixàvem passar. I a la nit, apa, ens feien tornar cap a baix”. El senyor Orteu ens comenta que pel poble hi van passar molt maquis. “Un dia, un guàrdia civil en va pelar un”. Després de la guerra, va arribar la llum a Dorve. “La feva un d’una casa d’Escaló que tenia la concessió del riu. Hi va construir una mena de minicentral que donava llum a Berrós, a Escaló i també a Dorve”. Però, com que no ni ha un nap sense una col, quan la minicentral d’Escaló va plegar, es va acabar la llum. “I que n’és de grossa la cosa! Ara que tenim la carretera, doncs, ara no tenim llum a Dorve!”

Tal com ha passat a tots els pobles que, si us plau per força, s’han anat abandonant, també a Dorve els lladres han buidat les cases. “Es van emportar de tot. Ha estat una vergonya. Robaven dins les cases. Mentre nosaltres hi vam ser, no, però, després, ai! Quan tots els veïns vam haver marxat, van arramblar amb el que van poder i encara més. A casa meva també hi van entrar i es van emportar moltes coses: plats, eines del camp i, fins i tot, se’m van emportar el bres, el meu llit de quan eren un nadó”. “I de l’església?”—li pregunta el seu fill encuriosit. “De l’església s’ho van emportar tot: tots els sants i fins i tot van desfer els altars!”. El senyor Orteu fa una breu aturada en el seu relat i continua recordant i explicant-nos-ho. “Però no tot ho van robar els lladres que van aparèixer de la nit al dia perquè els capellans van ser els primers que es van vendre el que van voler. Recordo que hi havia quatre àngels que van desaparèixer. També, la marededeu del Roser i, quan ja no hi quedava gairebé res, finalment els capellans es van acabar d’emportar cap a Esterri els dos últims sants... Ah! I encara, un santcristo de plata. Se’l va emportar un capellà que deia missa a Escós... I una calaixera, que estava tota mostreada, també se la van emportar.”

Molts propietaris de cases han refet alguns enllosats perquè no caiguin les seves cases. Ara, tot i que només hi viu una persona, hi ha dues cases que s’estan recuperant. “Va venir una família de Barcelona fa més de 20 anys. Després, la dona va marxar; més tard, els fills, i ara només hi queda l’home que fa una vida molt solitària. Ni tan sols no saluda.”

Passejar pels carrers de Dorve produeix una sensació de calma infinita. Tot i que ja he visitat un bon reguitzell de pobles abandonats, Dorve, és, de lluny, el que m’agrada més. L’estructura del poble gira al voltant d’una plaça molt ampla, ben feta, assolellada i, tot i la distància i posant-t’hi una mica d’imaginació viatgera, sovint em recorda els carrers ataronjats d’algunes poblacions del sud d’Itàlia. La font que presideix la plaça deixa anar un bon doll d’aigua que a l’estiu s’agraeix de valent. Les cases, totèmiques, majestuoses, amb les portes guardades per un bon cadenat que sovint algú acaba trencant, supuren nostàlgia. I sembla que et vagin vigilant silenciosament els passos. L’església parroquial de Sant Bartomeu és d’origen romànic, del segle XII. Seguint el prototipus propi d’altres esglésies del Pallars, és d’una sola nau, coberta amb volta de canó. Té un absis semicircular amb arcuacions llombardes entre lesenes, i una torre de base quadrada.

Marta Alòs

Un passat a canvi d’un feix de bitllets


Esblada

L’Alt Camp

L’actual propietària del poble mig enderrocat d’Esblada —una entitat bancària— es ven les catorze cases ruïnoses i les vuitanta-dues hectàrees de terreny de l’antic nucli habitat per 280.000 euros. Per sort, la venda no inclou ni l’església romànica —on encara diuen missa—, ni el cementiri —on es continuen inhumant antics habitants—, ni la vella rectoria —reconvertida avui en un restaurant—. Segons sembla, uns inversors francesos ja s’hi han mostrat interessats de manera que, una vegada més —i ja en van unes quantes!— de la pols dels murs mig desfets han ressorgit les promeses de restaurar el poble, de reurbanitzar-lo i de refundar-lo amb altres persones. No m’ho invento. Des de mitjan segle passat, els projectes sobre paper per part d’altres promotors —que prometien, entre d’altres, convertir Esblada en un poble geriàtric— van ser la causa que més d’un propietari vengués casa i terrenys i marxés a viure a un altre lloc. Ho van fer seguint els passos de molts joves —fills i nets d’aquests—, obligats per la pèrdua de productivitat de les feines del camp, la manca de serveis bàsics, unes comunicacions deficients i les millors perspectives de futur en altres llocs.

El pitjor de tot és que els vells projectes de renovar la vida a Esblada han continuat només en el paper, que els vells propietaris no veuran en vida la rehabilitació del municipi i que, amb el pes de la història humana que amaga, aquest antic nucli se’ns esborra cada vegada més del mapa de la memòria. Totes les persones a qui he anat a trobar per escriure l’article m’han mostrat el mateix desencís pel silenci que avui senyoreja sobre l’antic nucli d’Esblada per culpa d’aquestes falses promeses. Veurem, els francesos!

Però ara situem-nos i mirem enrere. El poble d’Esblada, a l’extrem nord del terme de Querol, entre les comarques de la Conca de Barberà, l’Alt Penedès i l’Anoia, és un petit agrupament de cases —avui enderrocades—, a tocar de la C-37, carretera que uneix Santa Maria de Miralles i Valls, a la Ruta del Císter.

La seva annexió a Querol data de finals del segle XVIII. Un fogatjament anterior situa entre els dos nuclis trenta-set cases i 177 habitants i, en el de 1787, ja arribaven als 487 habitants. L’any 1857, amb la incorporació de Montagut a Querol, arribaren als 1010 habitants, però a partir d’aleshores s’inicià un progressiu despoblament de la zona: 779 habitants el 1900, 481 el 1940 i 140 habitants el 1981, quan a l’antic nucli d’Esblada ja no quedava ningú.

Mentre l’església —amb absis sobrealçat i un petit campanar de planta quadrada— , el restaurant i el cementiri es troben per sobre de la carretera, l’antic nucli és a sota, avui cobert gairebé del tot per la vegetació. Si el voleu redescobrir deixeu el cotxe davant l’església i disposeu-vos a superar els esbarzers que provaran de barrar-vos el pas cap al passat.

La primera edificació que podeu anar a trobar és cal Jan, una casa senyorial de grans dimensions a tocar de la carretera. Després d’accedir a una petita eixida principal, el primer que captiva la mirada és la singular volta de pedra de la porta principal, una torre circular al darrere i un antic forn a la part baixa.

Fins que la van vendre pertanyia al matrimoni Magí Sendra Janer i Maria Sanz Vallès, propietaris també de diversos conreus, boscos dels voltants i d’un ramat d’ovelles.

Donat el seu terreny muntanyós, a Esblada es conreava només una petita part del terme que es dedicava, sobretot, al cultiu de cereals com la civada, i també, a la vinya i als ametllers. Només cal fer un cop d’ull a la toponímia agrícola del poble per adonar-nos que era envoltat d’horts. En documents antics se citen: l’obaga i los horts del Benet, lo Bosc Negre, lo camp i la vinya del Magí Sord, lo camp Domingo, los horts de ca l’Estanc, la pallissa i el molí fariner de la Conillera, los horts de la Marra, los horts del Navarro i les terres de la Rimbalda. També hi consten la Punta Blava i la Rovira Seca, dos masos amb camps dedicats al cultiu del pelitre, una planta molt adequada per a l’elaboració d’insecticides.

Però tornem a cal Jan. El Magí i la Maria van tenir quatre fills: la Rosalia, l’Antònia, l’Àngela i el Joan —que va néixer el 24 de desembre de 1913—. Cap d’ell no va voler quedar-se a viure al poble. Mentre les filles van anar a parar a altres poblacions, també el Joan —esdevingut l’hereu— es va casar amb la Margarida Albert Guasch, que era de cal Tecla, de Rofes, al terme de la Llacuna (l’Anoia), fet que va precipitar que l’any 1933 els de cal Jan deixessin la casa d’Esblada, arrendessin les terres a un home de Querol i marxessin a viure a Sant Joan de Mediona.

I ara continuem la redescoberta del nucli. Com que avui dia baixar poble avall des de cal Jan esdevé perillós, el més aconsellable és recuperar la carretera i baixar un trosset més a peu en direcció a Querol fins que es troba un camí a l’esquerre. Agafeu-lo i us conduirà als peus d’un xiprer solitari que sembla que reti homenatge al passat.

Entre camins coberts d’herbes i parets esmicolades, descobrireu rajoles de colors en alguns sotabalcons, pintura blava als marcs de les finestres i, en algunes façanes, les plaques malmeses que indicaven els vells carrers i places. Sobretot la de la plaça Verdaguer —amb una sobreposada zeta castellanitzadora damunt la ce trencada genuïna—. Aquesta plaça fou el centre neuràlgic de la població, just davant de cal Gol, on vivien el Josep Forné Alemany i la Maria Barbués Sendra, els últims habitants d’Esblada.

Fill del Ramon Joan Simón Forné Busquets —de Santa Perpètua de Gaià— i de Paula Alemany Domingo —de cal Gol—, el Josep Forné va néixer l’any 1926 a Òdena (l’Anoia), on els pares havien anat a fer de masovers fins que l’any 1931 es van establir definitivament a Igualada. El Josep era el petit de quatre germans i ni els altres —el Joan, la Pilar i la Flora— ni els pares no van tornar més a Esblada. Ell sí. Un germà de la mare, l’oncle Josep Alemany Domingo, de cal Gol, no tenia fills i, després de la guerra, el va apadrinar i li va proposar de tornar-hi perquè l’ajudés a treballar les terres. Així, el Josep Forné va tornar a viure a la casa on havia nascut la seva mare juntament amb l’anomenat oncle Gol, amb qui feia les feines del camp amb l’ajuda de la Castanya, una mula.

A més de cal Gol, l’antiga toponímia d’Esblada cita també l’hostal de l’Arengada, les Esplugues, l’Estanella, lo mas d’en Gol, lo mas Gomà, l’hostal del Lladre, lo mas Pascol i altres cases també amb nom propi com ca l’Augé, cal Conillera, cal Calero —on venien calç—, cal Conilleràs, cal Cortell, cal Cosme, cal Gener, cal Magí Gol, cal Magí Sord —també anomenada cal Jaume—, cal Matoses, cal Mestre, cal Prats, cal Ratat, ca la Rimbalda, cal Rovira, cal Sendra, ca l’Uixé, cal Vidal, cal Vivó, i cal Jan, deshabitada des dels anys 30.

La vida d’aquestes llars girava al voltant de les feines del camp, però també hi havia moments per a l’esbarjo. El calendari festiu el presidia la Festa Major, el 25 de juliol, en honor a sant Jaume, que es venera a la petita església. En una d’aquestes festes, que aplegaven gent d’arreu, el Josep Forné va conèixer la Maria Barbués Sendra, que era d’Albareda. Havia baixat a Esblada amb els peus descalços i unes sabates en una bossa per al ball —que es feia a la plaça Verdaguer—. Allí va conèixer el Josep, es van casar i va quedar-se a viure a cal Gol, també amb l’oncle Josep. Després, van néixer els dos fills, l’Àngel —el 1950, el mateix any que va arribar l’electricitat— i l’Elisabet —l’any 1954—.

Per la seva banda l’home de Querol que treballava les terres de cal Jan i portava els guanys a Sant Joan de Mediona, cada cop declarava menys ingressos de manera que l’any 1955 els Sendra van decidir vendre la casa i les terres per dos milions de pessetes a una promotora tarragonina que volia invertir a la zona. El Joan, com a hereu, va repartir els guanys entre els seus dos fills, el Josep i l’Alberta, i els de cal Jan ja no van tornar més a Esblada. Ni ells ni altres Sendra de la família que també hi havien fet vida i que van marxar cap a Sitges i Vilanova i la Geltrú.

Pel que fa a cal Gol, com en moltes altres llars d’Esblada, no els sobrava ni els faltava res. La casa tenia dos pisos, amb unes parets de metre i mig i un corral on guardaven el carro amb què es podien desplaçar fins al mercat d’altres poblacions per intercanviar productes. Tenien gallines, pollastres, conills, productes de l’hort i feien moltes confitures de bolets, i també conserves de congre: congrio, en deien ells. També disposaven d’un menjador ampli amb un foc a terra rodó on feien el pa i també la tupina, un porc macerat amb el seu greix per poder disposar d’aliment al llarg de l’any. Coïen el llegum amb l’aigua de la font de les Estries, una de les dues més conegudes del poble, citada ja en un capbreu de 1721-1723, a més de la font Vella. La de les Estries treia una aigua molt rica en ferro i es trobava a tocar d’un gran safareig on les dones d’Esblada feien la bugada entre converses i cançons. No gaire lluny d’allí hi ha encara la Martinosa, un aqüífer natural d’on vessa molta aigua en temps de pluja.

Durant un temps a cal Gol van acollir fins i tot una mestra, la Montse, de Torredembarra, que feia classes a l’antiga escola, situada a la vella rectoria, a més d’una dotzena de nens i nenes de diferents edats —entre els quals l’Elisabet Forné—. Després, i a causa de l’èxode rural, els joves estudiants van anar marxant i l’escola va tancar.

Al pis de dalt de cal Gol hi havia una gran sala on s’havien fet reunions de veïns i, a l’hivern, diversos balls. Al maig, també se celebrava sant Isidre, patró dels llauradors. A causa de tot això, aquesta casa i la plaça del davant es van anar convertint en un punt d’esplai social que reunia cada diumenge els veïns. Hi feien la partida i prenien el cafè que elaborava la Maria.

En un d’aquests cafès, a finals dels seixanta, el mossèn de Querol, que venia a dir missa a Esblada, va proposar a la família del Josep Forné habilitar l’antiga escola del costat de l’església com a lloc per prendre cafè. Els de cal Gol van acceptar l’oferiment i fins i tot es van traslladar a viure al pis de dalt de la rectoria. Al de baix, a l’espai de l’antiga escola, hi van instal·lar una barra. A més dels veïns d’Esblada, de seguida s’hi van aturar ciclistes, caçadors i boletaires a qui venia de gust també menjar una mica. Aquest va ser l’origen del que més endavant s’anomenaria Parador El Bon Rovelló. Begudes. Merendero, un restaurant de tracte familiar que servia, entre altres, entremesos de bons embotits, mongetes blanques bullides a l’olla i acompanyades d’allioli fet a mà, pa torrat ben daurat, carn escalivada al seu punt gràcies a la bona brasa del Josep Forné, el conill a l’olla i les ametlles garapinyades de la Maria. A més de l’especialitat de la casa, els exquisits rovellons que el Josep Forné trobava en un sender a sobre Esblada i que, després, coïa. D’aquí va venir el nom de l’establiment.

Entre els clients habituals també hi havia capellans, que no passaven per caixa perquè menjaven en un edifici que depenia de l’església, els primers excursionistes en cotxe i fins i tot descendents dels antics habitants d’Esblada, que van celebrar el convit nupcial en aquest restaurant. Una d’aquestes persones va ser l’Alberta Sendra, de cal Jan, que, l’any 1970, va voler casar-se a l’església del poble on havia nascut el seu pare.

Un altre dels clients habituals era un arquitecte barceloní que a començaments dels setanta oferí a diversos propietaris d’Esblada, entre ells l’oncle Gol i el Josep Forné, la possibilitat de vendre les cases i els terrenys per tirar endavant un projecte de reurbanització del poble. Tot i que continuaren portant el restaurant i treballant les terres, els de cal Gol hi accediren, igual com molts altres. Poc temps després va morir el padrí del Josep. A partir d’aleshores, portà el restaurant amb el seu fill fins que, a l’any 1975, l’Àngel es va casar i se’n va anar a viure a la Llacuna.

El Josep, la Maria i l’Elisabet van continuar la feina del restaurant en un nucli cada vegada més desert. Tan desert que, un dia, la Maria es topà amb uns lladres gairebé dins de casa. Aquest fet, i unes nits cada vegada més fosques, van determinar que decidissin marxar també a la Llacuna i continuar el negoci només els caps de setmana. Finalment, el novembre de 1977, el Josep, la Maria i l’Elisabet van deixar definitivament el restaurant i Esblada emmudí darrere seu. A començaments dels anys vuitanta, però, uns joves van agafar-lo per fer-hi sobretot carns a la brasa. Des del 1999 el porta el Ramon, un navarrès resident a Barcelona. L’obre cada cap de setmana i l’ha convertit en una vinateria.

Una neta de cal Jan va voler casar-se a Esblada. L’Àngel —que morí l’any 2007— i el seu pare, el Josep Forné —conegut en la seva vellesa com “El Rovelló”, que morí aquest darrer juny—, van voler ser-hi enterrats i reposen en el cementiri del poble. Ningú no pot negar que la terra on han crescut les arrels de les persones sempre reclama els seus fruits, encara que la terra canviï de mans per uns quants bitllets.

Joan Pinyol

Sang al coll de Fatxes


Fatxes

El Baix Camp

“Quieeet!”. El Remigi de cal Peret aguantava el fusell i apuntava nerviós, amb el cor bategant a mil per hora. Cinquanta metres més avall, Sebastián Godoy alçava, ara sí, les mans i demanava que no disparés. Godoy, temporer andalús, no podia negar la bogeria que havia comès. Havia degollat amb una falç la Laureana, la seva dona, mentre plegaven avellanes al tros dels Isidros, i portava la camisa xopa de sang. Mentre recollien la pobra morta, algú havia vist el Sebastián i dos guàrdies civils havien sortit a empaitar-lo. El Remigi va agafar una drecera i es va plantar esbufegant a pocs metres de l’homicida. El tenia allà, allà al davant. La sang li bullia, el cap li marxava. Feia un estiu calorós, a Fatxes. Un dels últims que la gent hi va viure.

Ni Isidros ni Perets, ni Muixarres ni Tabancs. Com la desena de cases que queden al poble, gairebé totes tristament desventrades, el temps ha fet net d’aquells estius a Fatxes, d’aquells dies llargs i fatigosos, regant l’hort o fent carboneres al bosc, i d’aquelles nits de rondalles i rialles, de partides cartes i guitarrons a la fresca. Tot allò i més, però, ho guarda en fresc encara el cap del Remigi, i també aquell dia de setembre del 1962, quan tenia encanonat en Godoy. “A les pel·lícules la gent actua de forma freda. Jo no. Jo no podia calmar-me. El cor em sortia de les costelles. No vulguis trobar-t’hi mai, noi” —confessa, cinquanta anys després. Per sort, un guàrdia civil va arribar just en aquell moment pistola en mà i va fer-se càrrec de l’escàpol.

El Sebastián Godoy va declarar al jutge que havia actuat amb premeditació, que la seva dona l’enganyava, i que, després de matar-la i escapar, havia tornat per entregar-se a la guàrdia civil. “Els del país maten. Els guàrdies, no” —diu que va explicar en Godoy mentre el tenien retingut a l’Ajuntament de Vandellòs. Potser havia tingut un pressentiment. O potser havia sentit dir que a Fatxes, malgrat ser pocs veïns i aparentment tots ben avinguts, la sang podia rajar a la mínima. L’estiu de 1950, feia llavors només dotze anys, en Jaume de cal Tabà havia apunyalat fins a la mort els seus pares i sa germana petita, tots sota el mateix sostre, i havia fugit amb l’escopeta.