L’herència pirata

Teresa Broseta

Il·lustracions de Fran Parreño

A Pep, el meu company en el viatge de la vida.

1 Un carter valent

El timbre de la porta sonà amb insistència per quarta vegada en els últims cinc minuts. Virgili Llorer, que l’havia ignorat olímpicament les tres primeres, ja no aguantà més i s’alçà d’un bot. Clavà els ulls en el rellotge que presidia el menjador i féu una carassa de desesperació: les tres i vint-i-cinc! Qui era tan destrellatat per a tocar-li a la porta a eixes hores? Algú que no el coneixia, això estava clar!

Mentre travessava el corredor a camallades, camí de la porta, Virgili Llorer rebentava d’indignació. Tot el barri sabia que ell era un home de costums fixos i d’horaris inamovibles. Absolutament inamovibles! Cada dia eixia de casa cap al treball a les set en punt del matí i tornava puntual com un rellotge a les tres de la vesprada. Dinava poc i menys i, exactament a les tres i quart, encetava una migdiada que durava precisament fins a les quatre. A les cinc en punt eixia a estirar les cames i a fer alguna compra pel barri, tornava a les sis i mitja i es dedicava a llegir fins a les huit. A les nou clavades, seia a sopar de cara a la tele, i a les deu i mitja tocades, entre badalls, es gitava i s’adormia com una soca. Així era com li agradava fer les coses i així les feia, i no hi havia cosa que el posara de pitjor humor que haver de trencar la rutina. Com en aquell precís moment!

Abans d’obrir la porta, mirà per l’espiera i es quedà de pedra. El carter? Doncs no era algú que no el coneixia, no... Era algú que s’havia tornat boig i que ben prompte se’n penediria! Se’l menjaria cru, sense necessitat d’amanir-lo amb oli i sal, i li llevaria per sempre més les ganes de deixar-se el dit enganxat al timbre d’una persona de bé...

Obrí la porta amb tanta energia que alçà un remolí de pols i, abans de poder obrir la boca per menjar-se d’un mos el carter inoportú, la veueta tremolosa de l’home suplicà:

–Perdone’m, senyor Llorer! Per favor!

Virgili Llorer, que en el fons era un cavaller, no tingué prou valor per a menjar-se un home dret i fet que suplicava. Tot i que amb dificultats, s’engolí la ràbia i se les arreglà per a dir només:

–Què?

–És... és... un cer-certificat urgent, senyor Llorer –quequejà l’home, atemorit, mentre li allargava un sobre–. Si no fóra així, no hauria gosat mai interrompre la seua migdiada, vosté ja ho sap.

El senyor Llorer s’havia engolit la ràbia per educació, però no estava per a converses ni raonaments. Signà apressadament el rebut, arrabassà el sobre de mans del carter i tancà la porta d’una revolada, ofegant les inacabables disculpes de l’home. En tancar-se la porta, el carter callà en sec i somrigué, alleujat i orgullós. Acabava de convertir-se en l’heroi del barri... Havia trencat la rutina del senyor Llorer i havia sobreviscut per a contar-ho!

Virgili, que havia tornat al menjador, sentia que el cor li bategava al pit com un tambor i que ja no era només de còlera per aquella interrupció. Ara li bategava també per la curiositat i, per dir-ho tot, per un pessiguet de por. Qui podia enviar-li un certificat urgent a ell, precisament a ell? Feia anys que no li passava res fora de la rutina, res que poguera explicar l’arribada d’aquella carta urgent. Fent rodar i rodar el sobre entre les mans, Virgili s’escurava el cervell sense resultat. Al cap d’una estona, nerviós i entresuat, decidí que només podia tractar-se d’una multa. Una senzilla multa! No tenia ni cotxe ni carnet de conduir, però havia de reconéixer que no sempre s’esperava que el semàfor de vianants canviara a verd... Segur que un policia a l’aguait li havia posat una multa!

Féu el cor fort i començà a obrir el sobre, tan a poc a poc com si fóra del vidre més delicat. Quan desplegà el full que contenia, estigué a punt de caure-li de les mans de la impressió. Què? Què de què? Segur d’haver llegit malament per culpa dels nervis, passejà els ulls incrèduls per damunt del breu missatge. No s’havia equivocat, no... Segons deia aquell paper, el senyor Virgili Llorer i Bunyol, és a dir, ell mateix en cos i ànima, tenia una cita oficial i ineludible. Dissabte de matí, a les onze en punt, havia de presentar-se a les oficines de Bermell & Bermell & Bermell, els notaris més prestigiosos de la ciutat. I, per si allò fóra poc, el paper també n’especificava el motiu. Ni més ni menys que assistir a la lectura d’un testament!

Virgili amollà el paper i es quedà plantat enmig del menjador amb la boca oberta. Un testament? Això era impossible! Si ell no tenia un sol parent al món des que faltà la mare, feia vora deu anys... Perquè Virgili Llorer havia sigut fill únic i nét únic, i no havia sabut mai què era això de tindre un oncle o una tia, un cosí o un nebot. I, com que no s’havia casat mai, no tenia tampoc sogres ni cunyats. Res de res! I ara havia d’assistir a la lectura d’un testament? El testament de qui?

Aquella vesprada de dijous, Virgili Llorer trencà sense pietat i sense adonar-se’n tots els seus costums i tots els seus horaris. A les cinc i mitja de la vesprada estava encara mirant i remirant antics àlbums de fotografies familiars, per si de cas se li havia escapat de la memòria algun parent. No tingué sort, però. En aquelles fotografies només eixien una i altra vegada els pares, els iaios i ell mateix. Quin avorriment!

A les sis, quan recordà de sobte que no tenia pa per a sopar, es llançà al carrer sense llevar-se les sabatilles d’estar per casa. En obrir la porta, es trobà al replà de l’escala amb un grup de veïns i veïnes que esclataren en una pluja d’exclamacions i preguntes.

–Senyor Llorer!

–Com es troba?

–Està bé?

–Estàvem preocupats per vosté!

Virgili parpellejà unes quantes vegades abans d’entendre que, en veure que no eixia de passeig a les cinc en punt, els veïns s’havien alarmat i s’havien congregat al replà, encara que no havien gosat tocar al timbre. Al cap d’una estona, mig irritat per aquella intromissió en la seua intimitat i mig emocionat per l’interés del veïnat, alçà les mans i donà una brevíssima explicació.

–Estic bé, moltes gràcies. És només que m’ha sorgit un imprevist.

Tallant amb un gest els oferiments i les paraules amables, Virgili es precipità al supermercat del cantó i, en un tres i no res, omplí una cistella amb el pa i amb un bon grapat de coses que no necessitava en absolut. Atabalat com estava, arribà a agarrar iogurts de pera, fetge de porc i salsa barbacoa, tres coses que odiava profundament. Mentre esperava en la llarguíssima cua de la caixa, li tornaren a la ment els seus veïns i la sincera preocupació que havien manifestat per ell. I ell només els havia donat les gràcies, i això amb penes i treballs... Per un moment, Virgili Llorer s’avergonyí del seu caràcter i del seu comportament. Era antipàtic sense remei!

No sabia per què, però, des de menut, li costava a muntó relacionar-se amb la gent. Un excés de vergonya, tot i que sa mare es passava la vida recordant-li que la vergonya cria ronya. No saludava per vergonya, no intervenia en cap conversació per vergonya, no feia amistat amb ningú per vergonya, no tingué mai nóvia per vergonya... Un cas perdut!

Quan li tocà el torn, intentà ser amable i dirigí a la caixera un somriure d’orella a orella. Com que no tenia pràctica de somriure, però, li va eixir una carassa monstruosa que feia por. La pobra xica botà en la cadira, espantada.

–Es troba malament, cavaller?

Virgili negà amb el cap i s’afanyà a pagar el compte i a fugir del supermercat amb la cua entre les cames. Una i no més! No tornaria a somriure mai més a ningú, estava clar que estava negat per naturalesa per a l’amabilitat i la simpatia...

Tornà a casa més atabalat encara, esquivant veïns benintencionats, i passà la resta de la vesprada llegint no un llibre, com tenia per costum, sinó aquella carta certificada que havia vingut a amargar-li la vida. Tot i que ja feia estona que se la sabia de memòria, no era capaç de concentrar-se més que en aquelles paraules: dissabte, Bermell & Bermell & Bermell, testament...

Es gità a l’hora habitual, però no aconseguí trobar el son fins ben passades les tres de la matinada. Mai de la vida havia estat despert a aquelles hores i descobrí que li feia por el silenci espés que cobria el món i aquella foscor que semblava que no havia d’acabar-se mai. És que la nit estava feta per a dormir, d’això no tenia cap dubte!

Poc més de vint-i-quatre hores el separaven de la cita en la notaria de Bermell & Bermell & Bermell, però se li feren més llargues que un dia sense pa. Quan li sonà el despertador, estava fet pols després d’una nit sense son, com si un gegant li haguera pegat una pallissa. S’arrossegà per la casa com un caragol reumàtic, del dormitori al bany i del bany a la cuina, i acabà eixint de casa un quart d’hora tard per primera vegada en la vida. Quan arribà al banc on treballava, fins i tot el director estava en punxes per aquell inesperat retard de l’únic empleat que era sempre puntual i que no havia agarrat mai ni una baixa per malaltia. En veure’l arribar, pàl·lid i una mica despentinat, va eixir immediatament al seu encontre.

–Senyor Llorer! Es troba bé? Ja començava a preocupar-me...

Virgili parpellejà, nerviós. Com era que tot el món es preocupava tant per ell? Sense gosar somriure, després de la desgraciada experiència al supermercat, tractà d’endolcir una mica la veu.

–Gràcies, senyor director. És només que he passat mala nit.

Sota la mirada penetrant del director i dels companys i companyes que, per una vegada, no hi havien arribat els últims, Virgili Llorer ocupà la seua taula i engegà l’ordinador.

Passà un matí horrible. Tot i que intentava concentrar-se en el treball i oblidar-se de la notaria i del testament, s’equivocà en coses que havia fet durant vint anys, buscà desesperadament papers que feia dies que dormien sobre la seua taula i fins i tot estigué a punt de bloquejar l’ordinador a força d’equivocar-se en teclejar les moltes contrasenyes que posava sense problemes cada dia.

La vesprada va ser més horrible encara. Pegant voltes per la casa com una ànima en pena, Virgili s’aferrava al pensament que tot allò no fóra més que una equivocació. Una equivocació molt greu per a una notaria tan prestigiosa com la de Bermell & Bermell & Bermell, això sí, però una equivocació al cap i a la fi. Era possible que existira al món un altre Virgili Llorer i Bunyol? No era un nom gens corrent, però el món és molt gran i l’habiten milions de persones... No seria estranya una coincidència semblant!

Es gità a les deu i mitja per respecte a la rutina, no perquè tinguera cap esperança d’adormir-se. Passà les hores fosques i silencioses de la nit pegant voltes al llit a dreta i a esquerra, alçant-se a pixar i a beure aigua i, sobretot, desitjant que es feren ja les onze del matí.

En els seus trenta-sis anys de vida no recordava haver sentit una ansietat semblant!

2 Bermell & Bermell & Bermell

Després d’una nit horrible, després d’un desdejuni escàs i d’una dutxa que no abastà a esborrar-li la son dels ulls ni la boira del cervell, Virgili Llorer es llançà al carrer abans de les deu del matí. Estava massa nerviós per a quedar-se tancat a casa! A les deu i quart passejava ja amunt i avall per l’avinguda on es trobaven les oficines de Bermell & Bermell & Bermell, mirant el rellotge cada tres minuts en un intent desesperat de fer avançar el temps amb rapidesa. Les onze del matí arribaren exactament a la seua hora, però, ni un minut abans, i Virgili Llorer tocà per fi al timbre de la notaria amb el cor a la boca.

En una recepció més gran que tot el seu pis, emmoquetada i amb les parets folrades de fusta, Virgili va ser rebut amb educació exquisida per un jove ben plantat i vestit de vint-i-un botons. De sobte, es trobà fora de lloc amb la seua roba corrent i una mica desgastada, amb la seua corbata, que ja era antiga quan el xicon no havia nascut encara, i amb les seues sabates deformades. El jove recepcionista el féu passar a una sala d’espera i li pregà que tinguera l’amabilitat de distraure’s un moment fullejant revistes o diaris, perquè els senyors Bermell & Bermell & Bermell estaven encara en una reunió. Mirant-lo amb una admiració que Virgili no podia explicar-se, el jove afegí mentre eixia de la sala:

–Ja ha de ser un cas important el seu perquè l’atenguen els caps de l’empresa en persona!

Aquelles paraules provocaren en Virgili Llorer un efecte devastador. Un cas important? Els caps de l’empresa? Incapaç de seure, i molt més incapaç encara de fullejar cap publicació del món, començà a suar com una font i a pegar voltes i voltes per la sala d’espera, com un molí de vent enmig d’un huracà. Quan el jove recepcionista tornà a buscar-lo, pocs minuts després, l’aspecte de Virgili era una mica més que lamentable. Amerat de suor i tremolós, amb la roba arrugada i els cabells despentinats, caminà rere el jove per amples corredors emmoquetats, entre quadres de cèlebres pintors i plantes més pròpies d’un paradís tropical que del despatx d’uns notaris, per prestigiosos que foren.

Després de fregar a penes la fusta amb els artells, el recepcionista va obrir una porta que semblava pesadíssima. Aleshores, sense entrar al despatx, s’acomiadà de l’atabalat Virgili amb una lleugera inclinació de cap, girà cua i el deixà sol davant del perill. Amb el cor a mil pulsacions per minut, Virgili Llorer s’eixugà les mans suades en els camals dels pantalons, agarrà aire i entrà al despatx tractant de semblar un home segur de si mateix. Tan bon punt hi estigué a dins, Virgili parpellejà unes quantes vegades en un esforç per no caure desmaiat. Notà que se li afluixaven els genolls i que el cap li rodava perillosament. Allò que veia només podia ser una al·lucinació... Des del fons de l’habitació, asseguts rere una sòlida i antiga taula de despatx, l’observaven tres homes idèntics, vestits amb idèntiques robes i amb un somriure idèntic penjat als llavis. Els tres eren igual d’alts i igual de prims, els tres tenien els cabells rossos i la pell blanquíssima, els tres portaven ulleres i, a través seu, el miraven amb els mateixos ulls d’un blau d’aquarel·la. Semblaven una fotocòpia feta per triplicat! Alçant-se a la vegada i exactament amb els mateixos moviments, els tres homes allargaren tres mans que semblaven la mateixa i amb indistingibles veus digueren alhora, com un orfeó ben assajat.

–Passe avant, per favor, senyor Llorer.

Mentre travessava el despatx amb passos insegurs, marejat per la impressió, Virgili entengué en un llampec unes quantes coses. La primera, que es trobava davant del senyors Bermell & Bermell & Bermell en persona; la segona, que els senyors Bermell eren possiblement els trigèmins més idèntics del món sencer; la tercera, que portaven la notaria com un sol home. I mai aquella expressió havia estat tan ben utilitzada!

Tot i que tenia l’absurda sensació que esperaven que encaixara les tres mans a la vegada, Virgili ho féu d’una en una. Els tres Bermell aplicaren exactament la mateixa energia i Virgili, reprimint una queixa, es fregà discretament la mà adolorida mentre seia enfront dels tres notaris.

–Bon dia –murmurà, per dir alguna cosa. I, desitjós d’eixir com més prompte millor d’aquella espècie de malson, afegí– Estan vostés segurs que sóc jo el Virgili Llorer que busquen?

Tres lleugers somriures adornaren les cares dels tres Bermell i Virgili tornà a parpellejar nerviosament. Per més trigèmins que foren, com era possible que tingueren sempre exactament la mateixa reacció?

–Estem absolutament segurs, senyor Llorer –digué el Bermell del mig.

–Després d’haver fet les investigacions pertinents, naturalment –continuà el Bermell de la dreta.

–Estem en condicions d’assegurar-li que no hi ha al món cap altre Virgili Llorer i Bunyol –rematà el Bermell de l’esquerra.

En escoltar aquelles paraules, Virgili sentí una estranya barreja d’orgull i d’angoixa. Li agradava allò de ser l’únic Virgili Llorer i Bunyol del món, però volia dir també que no hi havia cap equivocació i que, per algun motiu que no arribava a entendre, la seua presència era necessària per a llegir un testament. El testament de qui?, tornà a preguntar-se Virgili, segur de no tindre al món ni parents ni amics. Com si li hagueren llegit el pensament, els tres notaris posaren alhora les mans sobre una carpeta roja que tenien sobre la taula i reprengueren la paraula.

–Hui procedirem a la lectura del testament de l’honorable Geniverí de Gomara i Sanfasó –digué solemnement el Bermell del mig.

La boca de Virgili es va obrir un pam. Honorable qui? No havia sentit aquell nom mai de la vida...

–Cavaller de l’orde dels Tifons i les Tempestes i senyor de les terres del sud –afegí, igualment solemne, el Bermell de la dreta.

Virgili notà que es marejava. Cavaller i senyor? Es podia saber de què parlaven?

–Capità del valerós Terratrèmol i membre honorífic del Consell de Navegants –rematà amb la mateixa solemnitat el Bermell de l’esquerra.

Virgili, que s’havia fet blanc com el paper, estava a punt del col·lapse. No entenia un borrall del que deien aquells tres homes! Honorable cavaller? Terratrèmols i navegants? Boquejant com un peix fora de l’aigua, tractà de demanar aclariments, però no aconseguí emetre més que uns sorolls ofegats que alarmaren els tres Bermell.

–Senyor Llorer! –exclamà el del mig.

–Es troba bé? –preguntà el de la dreta.

–Vol una mica d’aigua? –oferí el de l’esquerra.

Virgili sacsejà enèrgicament el cap. Sí, sí! Una mica d’aigua, una mica d’aire... Els tres Bermell, com un sol home, es giraren cap a la dreta i cridaren alhora:

–Carlota!

Encara no havien acabat de pronunciar l’última síl·laba i ja s’havia obert una porta que quedava al costat de la taula i en la qual Virgili, atabalat com estava, no havia reparat abans. A la velocitat de la llum, una dona entrà al despatx i es precipità cap a ell.

–Ai, mare meua! –exclamà. Girant-se en redó i encarant-se amb els notaris, preguntà– Es pot saber què li heu fet a aquest pobre home?

Per a sorpresa de Virgili, els tres solemnes i formals notaris no s’enfadaren pel poc respecte amb què els parlava aquella dona morena i decidida. Tot al contrari, semblaren de sobte tres xiquets avergonyits als quals la mare acaba de sorprendre en una malifeta.

–No li hem fet res, Carlota! –assegurà el del mig, queixós.

–Només li hem dit de qui era el testament –continuà el de la dreta.

–I s’ha posat així. No és culpa nostra! –rematà el de l’esquerra.

–Clar! –bufà Carlota–. El pobre home arriba ací atemorit, sense saber de què va la cosa, i vosaltres li amolleu sense anestèsia tot el romanç de senyor de no sé què i cavaller de no sé quants, veritat?

Els ulls dels tres Bermell parpellejaren rere les ulleres de vidres grossos. Virgili, que encara no era capaç d’articular paraula, mirà aquella dona amb admiració. No sabia qui era ni quin càrrec tenia a l’empresa, però era evident que controlava perfectament la situació... Sense esperar que els notaris confirmaren les seues sospites, Carlota s’adreçà directament a Virgili.

–Perdone vosté, senyor Llorer. Els meus germans no són precisament d’aquells que saben com donar les notícies! Ara li portaré una mica d’aigua i després, tranquil·lament, li explicaré tot el que necessita saber. I amb paraules normals, per això no ha de patir!

Carlota creuà el despatx en quatre passos decidits i ràpids i desaparegué per la porta, sense esperar tampoc cap resposta. La paciència no semblava ser una de les virtuts de Carlota Bermell...

Virgili, encara boquejant, la seguí amb la vista. Germana dels notaris? Paraula que no ho semblava! Ells tan alts i tan prims, ella tan menuda i redoneta… Ells tan blancs i tan rossos, ella tan morena… Ells amb aquells ulls blaus d’aquarel·la aigualida, ella amb els ulls del verd intens de les fulles tendres… Ja era curiós que tres germans foren idèntics i la quarta s’assemblara a ells com un ou a una castanya!

Els tres Bermell es quedaren també mirant la porta per on havia eixit Carlota, com si no s’atreviren a dir ni una paraula més sense comptar amb la seua aprovació. Per sort, la dona tornà abans que el silenci del despatx es fera incòmode. Tancant la porta d’una revolada, oferí immediatament a Virgili un got d’aigua fresca i un somriure radiant.

–Prenga, senyor Llorer.

Virgili buidà el got amb agraïment. Tenia la gola com l’espart… Els ulls verds de Carlota l’observaven amb tanta simpatia que amb gust li hauria tornat el somriure. No s’atreví, però, per por d’espantar-la com a la caixera del supermercat, i es limità a murmurar.

–Moltes gràcies.

–Veu? –tornà a somriure Carlota–. Ja fa més bona cara!

–Moltes gràcies –repetí Virgili, sentint-se una mica estúpid.

Amb una velocitat de moviments que marejava, Carlota li llevà el got de les mans i el deixà sobre la taula dels notaris, que semblaven tres ninots de cera. Mentre ocupava la cadira que quedava lliure al costat de Virgili, agarrà el bou per les banyes.

–Bé, senyor Llorer. Ja sap de qui és el testament, veritat?

–M’han dit que és d’un tal Gené… Gení…

–Geniverí de Gomara i Sanfasó –sil·labejà Carlota.

–Això! –féu Virgili–. Però el cas és que puc assegurar-li que aquest senyor de nom estrafolari i jo no ens coneixem de res.

Quatre parells d’ulls Bermell, tres d’un blau d’aquarel·la i un del verd de les fulles tendres, es clavaren en Virgili.

–En això s’equivoca, senyor Llorer –digué Carlota–. Geniverí de Gomara i Sanfasó el coneixia a vosté perfectament!

3 Geniverí de Gomara i Sanfasó

El Bermell del mig havia tret de la carpeta roja un sobre i del sobre uns papers, que allargà immediatament a Carlota.

–Senyor Llorer –digué la dona mentre els agarrava–, abans que els meus germans facen formalment la lectura del testament, vull llegir-li una carta que el senyor de Gomara deixà per a vosté. Crec que li aclarirà moltes coses… Li sembla bé?

Bé? Li semblava de meravella qualsevol cosa que li aclarira per què, en lloc d’estar netejant la casa com corresponia a un dissabte, estava passant el matí en aquella notaria i en l’estranya companyia dels tres notaris fotocopiats. I, sobretot, quina relació podia tindre un home normal i corrent com ell amb el tal Geniverí que tants títols honorífics acumulava!

Carlota s’aclarí la veu i començà a llegir la carta amb veu claríssima i pronunciació perfecta, perquè fóra impossible perdre’s ni una paraula.

Benvolgut Virgili,

L’esmentat Virgili quasi botà en la cadira. Benvolgut i tot? Quines confiances!

M’imagine que estaràs desitjant que algú t’explique qui sóc i quina relació m’uneix a tu. Supose que el nom de Geniverí de Gomara i Sanfasó no et dirà gran cosa, veritat? Potser que, tot i que vagament, el meu nom real et sonarà una mica més: Guillem Barrinat i Dolç.

Virgili alçà la mà, com si estiguera a escola. Aquell nom…

–Aquest nom sí que li sona? –preguntà el Bermell del mig.

–El reconeix? –preguntà el de la dreta.

–Li és familiar? –preguntà el de l’esquerra.

Virgili passejà els ulls per les tres cares idèntiques. Com que no aconseguia decidir a quin dels tres notaris mirar, acabà clavant els ulls en Carlota.

–No exactament –digué–. Però Dolç era també el segon cognom de ma mare, Rufina Bunyol i Dolç.

Carlota esbossà un lleuger somriure en sentir el nom i continuà llegint.

Sóc l’únic parent de ta mare, cosí tercer per part de mare o alguna cosa semblant.

Virgili, oblidant per complet les bones maneres, va interrompre Carlota amb un crit.

–Cosí de ma mare? Cosí? I com és que ma mare no em parlà mai d’ell?

–Si em permet continuar, senyor Llorer –digué dolçament Carlota–, li assegure que la carta respondrà a les seues preguntes.

Virgili demanà perdó atropelladament i la dona reprengué la lectura.

Ara et preguntaràs per què ta mare no t’ha parlat mai de mi. Som de la mateixa edat i, de menuts, jugàrem junts moltes vegades… Als tretze anys, quan vaig perdre els meus pares en un accident, ta mare intentà que els teus avis m’acolliren a casa. Aleshores, però, passaven dificultats econòmiques i no podien fer-se càrrec d’una boca més. Per això vaig entrar de grumet en la tripulació d’un vaixell que, segons m’explicaren, transportava mercaderies entre Europa i Amèrica. De seguida em vaig assabentar que aquell vaixell feia algunes coses més. Per no allargar-me massa, et diré que s’ocupava d’assumptes que les persones formals qualifiquen de pirateria. El cas és que, en poc de temps, l’adolescent orfe i pobre que jo era començà a acumular riqueses… i va perdre una família.

Virgili tornà a alçar la mà. Necessitava una pausa perquè tota aquella informació no li fera esclatar el cap! Nerviosíssim, s’alçà i féu uns passos irregulars amunt i avall del despatx.

–Pirata? Ma mare tenia un cosí pirata?

Després de repetir unes quantes vegades aquelles preguntes que, en realitat, no s’adreçaven a ningú, Virgili Llorer tornà a seure i es passà la mà pel front humit.

–Està bé, senyor Llorer? –preguntà el Bermell del mig.

–Necessita un descans? –preguntà el de la dreta.

–Vol una mica més d’aigua? –preguntà el de l’esquerra.

Virgili negà, sacsejant el cap, i Carlota s’inclinà cap a ell.

–Continue llegint?

–Per favor… –sospirà Virgili.

Els teus avis, avergonyits de la meua condició de pirata, tallaren les nostres relacions. Ta mare, que no podia oblidar els anys de la infància que havíem passat junts, continuà escrivint-me d’amagat. Una vegada a l’any, o un parell com a molt, m’enviava una carta a un dels ports que jo freqüentava. Així em vaig assabentar de totes les coses importants de la seua vida, del casament amb ton pare, de les malalties dels teus avis i, sobretot, del teu naixement. No crec que hi haguera al món una dona més feliç que ella!

Carlota tingué la delicadesa de callar uns segons, conscient que aquelles paraules havien d’emocionar necessàriament Virgili. Al poc, reprengué la lectura.

Des d’aleshores, any rere any, ta mare m’enviava alguna fotografia teua i em contava els teus progressos, les teues aficions i també, per què no dir-ho, les teues manies. I ausades que en tens, fill meu!

Una brevíssima rialla pujà a la boca de Carlota, que la dissimulà com va poder amb una tos abans de seguir llegint.

Potser no ho recordes, però tu i jo ens trobàrem una vegada, quan faltà el teu avi. Va ser l’única ocasió que vaig tornar a posar els peus en aquella casa. Conserve una fotografia d’aquell moment extraordinari…

Mentre Carlota llegia aquelles paraules, el Bermell del mig tragué de la carpeta roja una fotografia i l’alçà perquè Virgili la contemplara amb comoditat. Un home barbut i de llarga cabellera, vestit de blanc de cap a peus, somreia amplament al costat de sa mare, contenta i abillada també per a l’ocasió. Entre els dos, una criatura de quatre o cinc anys mirava a la càmera amb una serietat que contrastava amb les cares alegres dels dos adults. Virgili, nerviós, tornà a alçar-se i a passejar a camallades pel despatx.

–Me’n recorde! Me’n recorde, d’ell! M’impressionà… Crec que era la primera vegada que jo veia un home barbut i amb els cabells llargs, perquè el pare i el iaio anaven sempre perfectament afaitats. Entre això i que anava tot vestit de blanc, recorde que vaig buscar un moment per a xiuxiuejar un dubte a l’orella de ma mare –els llavis de Virgili s’obriren en un somriure inconscient–. Li vaig preguntar si era un àngel!

La rialla fresca de Carlota contrastà amb l’estrany soroll que deixaren anar els tres notaris. Pel que semblava, estaven tan poc dotats per a la simpatia com el mateix Virgili…

–I què li contestà sa mare? –volgué saber, curiosa.

–Crec que també va riure… –Virgili sospirà mentre agarrava la fotografia de mans del Bermell del mig i tornava a seure–. Continuem amb la carta?

Carlota no s’ho féu demanar dues vegades.

Aquella va ser l’última volta que vaig veure ta mare. Després d’això, les meues aventures em portaren cada vegada més lluny. Guillem Barrinat i Dolç quedà enrere i em vaig convertir a poc a poc en Geniverí de Gomara i Sanfasó. Geniverí era el malnom que em posaren els tripulants del primer vaixell, perquè patia molt de les genives a causa d’una malaltia que es diu escorbut i que faràs bé de no tindre mai, si pots evitar-ho. El cognom de Gomara, que porte amb orgull, me’l posaren després d’una campanya terrible a Indonèsia, en record de Yáñez de Gomara, l’infatigable company de Sandokan. Per si no ho saps, et diré que foren els pirates més valents del món! L’altre cognom, Sanfasó, el dec a una campanya a Sicília, arran de la qual vaig guanyar també el títol de cavaller de l’orde dels Tifons i les Tempestes…

La carta seguia i seguia. Geniverí de Gomara i Sanfasó el posava al corrent d’algunes de les seues peripècies i dels títols i les possessions acumulades al llarg dels anys. Virgili, més marejat que un allioli, escoltà a males penes les últimes paraules de Carlota.

En assabentar-me de la mort de ta mare, vaig pensar que havia arribat l’hora de redactar el meu testament. Com que la pirateria no m’ha donat l’ocasió d’establir-me enlloc i tindre dona i fills, tu ets el meu únic parent al món. Per tant, Virgili, et faig hereu universal de totes les meues possessions, que queden detallades al testament. Amb afecte, Geniverí de Gomara i Sanfasó.

Quan Carlota alçà els ulls del paper, encara arribà a temps de veure com Virgili Llorer i Bunyol, pàl·lid com un mort, queia desmaiat a terra.

4 Missió impossible

EL metge, cridat d’urgència, comprovà el pols i la tensió de Virgili. Després d’administrar-li una bona cullerada de xarop, assegurà que la cosa no havia passat d’un mareig, provocat probablement per una emoció o una forta impressió. Quan el metge se n’anà, sense saber fins a quin punt l’havia encertada, Carlota intentà deixar la lectura del testament per a un altre dia. Virgili, encara pàl·lid, es negà en redó. Si havia arribat fins a aquell punt, continuaria fins al final! Com més prompte s’acabara aquella història, més prompte podria tornar a la seua estimada, estimadíssima rutina…

El testament, que els tres Bermell es repartiren a paràgrafs, li confirmà que les possessions de Geniverí de Gomara eren moltíssimes. Deixant de banda els diners depositats en diversos bancs arreu del món, en quantitats que marejaven, el cosí pirata de la mare era propietari d’una pila de coses insòlites: un parell de mansions en llocs paradisíacs del món, una col·lecció de quadres de pintors famosos, un grapat de cavalls de carreres, una illa de corall al mar Roig i un vaixell, l’invencible Terratrèmol.

Quan els tres notaris acabaren de llegir aquella llista que semblava quasi una broma de mal gust, Virgili, més marejat que un allioli, alçà la mà com si estiguera a escola.

–Un moment! –demanà, amb la veu tremolosa–. Tot això sona… sona… il·legal! Això és. Profundament il·legal!

–Per favor, senyor Llorer! –exclamà el primer Bermell–. No pensarà vosté que nosaltres…

–No creurà que la nostra notaria… –continuà el segon Bermell.

–…es clava en assumptes il·lícits! –rematà el tercer Bermell.

Virgili parpellejà, inquiet, i Carlota s’afanyà a intervindre, fulminant els tres notaris amb una mirada.

–El que volen dir els meus germans és molt senzill, senyor Llorer, encara que els agrade fer-ho tot enrevessat. El seu parent va viure molts anys al marge de la llei, és inútil negar-ho, però al final de la seua vida legalitzà totes les seues possessions i pagà uns impostos més que considerables. Crega’m quan li dic que no ha de tindre cap escrúpol moral a acceptar l’herència, senyor Llorer. Tot està dins de la llei!

Virgili, buscant els ulls verds de Carlota, preguntà, acoq