A la Carla

•1

EN BRADLEY CHALKERS seia al seu pupitre al fons de la classe: l’últim seient de l’última fila. Ni al pupitre del costat ni al de davant seu no hi havia ningú. Era en una illa.

Si hagués pogut, hauria segut dins de l’armari. I hauria tancat la porta, per no haver de sentir la senyora Ebbel. No creia que a ella li hagués sabut greu. Potser s’ho hauria estimat més. Com la resta de la classe. En general, li semblava que tothom seria més feliç si ell segués a l’armari, però per mala sort el seu pupitre no hi cabia.

–Atenció –va dir la senyora Ebbel–. Us vull presentar en Jeff Fishkin. En Jeff acaba de traslladar-se de Washington DC, que, com sabeu, és la capital del nostre país.

En Bradley va mirar el nen nou, que era al davant de la classe amb la senyora Ebbel.

–Per què no els expliques alguna cosa sobre tu, Jeff? –el va animar la senyora Ebbel.

El nen nou es va arronsar d’espatlles.

–No has pas de tenir vergonya –va dir la senyora Ebbel.

El nen nou va dir alguna cosa en veu molt baixa, però en Bradley no ho va sentir.

–Has estat mai a la Casa Blanca, Jeff? –va preguntar la senyora Ebbel–. Estic segura que als teus companys i companyes els interessaria molt que els ho expliquessis.

–No, no hi he estat mai –va dir el nen nou, molt de pressa i movent el cap.

La senyora Ebbel va mirar-se’l tot somrient.

–Molt bé, valdrà més que et busquem un lloc per seure. –Va mirar per la classe.– Mmm, no veig que n’hi hagi cap excepte... Suposo que pots seure allà, al fons.

–No, al costat d’en Bradley no! –va exclamar una nena de la fila del davant.

–Almenys és millor que davant d’en Bradley –va dir el nen que seia al costat d’ella.

La senyora Ebbel va arrufar el nas. Va mirar en Jeff.

–Em sap greu, però no hi ha cap altre pupitre buit.

–M’és igual el lloc –va murmurar en Jeff.

–Home, és que a ningú li agrada seure... allà –va dir la senyora Ebbel.

–Això mateix –va comentar en Bradley en veu alta–. A no ningú li agrada seure al meu costat! –Va fer un somriure estrany. Forçava tant la boca que no es podia dir si era un somriure o una ganyota.

Va mirar fixament en Jeff amb els ulls sortints, mentre aquest se li asseia al costat de qualsevol manera. En Jeff li va tornar el somriure i llavors va mirar cap a una altra banda.

Quan la senyora Ebbel va començar la classe, en Bradley va agafar llapis i paper i es va posar a fer gargots. Es va passar gairebé tot el matí fent gargots, tant al paper com a la taula. Guixava tan fort que de tant en tant se li petava la punta del llapis. Cada vegada que passava, es feia un tip de riure. Llavors enganxava la punta trencada amb cinta adhesiva a un manyoc de paperots dels que tenia al pupitre, feia punta al llapis i tornava a fer gargots.

Tenia la taula plena de piletes de papers estripats, puntes de llapis, gomes d’esborrar mastegades i altres articles que ja no se sabia què eren, tots enganxats junts.

La senyora Ebbel els va tornar un examen de llengua corregit.

–La majoria ho heu fet molt bé –va dir–. Estic molt contenta. Hi ha catorze excel·lents, i la resta són notables. És clar que també hi ha hagut un insuficient, però... –Es va arronsar d’espatlles.

En Bradley va aixecar el seu examen perquè tothom el pogués veure, tot fent aquell somriure distorsionat.

Mentre la senyora Ebbel anava donant les respostes correctes, en Bradley va agafar les tisores i, amb molta cura, va tallar el seu examen en trossets quadrats minúsculs.

Quan va sonar el timbre que anunciava l’hora del pati, es va posar la jaqueta vermella i va anar cap a fora, tot sol.

–Ei, Bradley, espera’t! –va cridar algú des de darrere seu.

Es va girar sorprès.

En Jeff, el nou, corria cap a ell.

–Hola –va dir en Jeff.

En Bradley se’l mirava fixament, al·lucinat.

En Jeff va somriure.

–No em fa res seure al teu costat –va dir–. De veritat.

En Bradley no va saber què dir.

–Sí que hi he estat, a la Casa Blanca –va reconèixer en Jeff–. Si vols t’ho explico.

En Bradley va pensar una mica i llavors va dir:

–Dóna’m un dòlar o et tiro una escopinada.

•2

HI HA NENS –només cal veure’ls– que són bons tirant escopinades. I potser aquesta és la manera més bona de descriure en Bradley Chalkers. Feia cara de saber tirar escopinades.

Era el més gran de la classe de la senyora Ebbel, i també el que tenia més pinta de fer por. Era un any més gran que la resta de la classe perquè havia repetit quart. Llavors feia cinquè per primera vegada, però probablement no era l’última.

En Jeff se’l va mirar fixament, llavors li va donar un dòlar i va arrencar a córrer.

En Bradley va riure per dins i va mirar com els altres s’ho passaven bé.

Quan van tornar a classe després del pati, li va cridar l’atenció que la senyora Ebbel no li digués res. Ell s’havia imaginat que en Jeff l’hauria delatat i que li hauria de tornar el dòlar.

Seia a l’últim pupitre, al fons de la classe: l’últim seient de l’última fila. «Li fa por delatar-me», va ser la conclusió a la qual va arribar. «Sap que si em descobreix li faré una cara nova!» Va riure en silenci.

Va dinar tot sol, també.

Quan tornava a classe havent dinat, la senyora Ebbel el va cridar perquè anés a la taula d’ella.

–Qui, jo? –va preguntar. Es va mirar en Jeff, que ja seia.– Però si no he fet res.

–Vas donar la nota a la teva mare? –va preguntar la senyora Ebbel.

–Mmm... Quina nota? Vostè no me n’ha donat cap, de nota.

La senyora Ebbel va sospirar.

–Sí, Bradley, que te’n vaig donar una. De fet, dues, perquè la primera em vas dir que te l’havien robada.

–Ah, sí, és veritat –va dir–. L’hi vaig donar fa molt temps.

La senyora Ebbel se’l va mirar sense acabar-se’l de creure.

–Bradley, em sembla que és molt important que la teva mare vingui demà.

L’endemà era el dia d’entrevistes amb els pares i les mares.

–No pot venir –va dir en Bradley–. Està malalta.

–No li has donat la nota, oi?

–Truqui al metge, si no em creu.

–L’escola acaba de contractar una assessora psicopedagògica –va dir la senyora Ebbel–. I em sembla que seria molt important que la teva mare la conegués.

–Ah, però si ja es coneixen –va dir en Bradley–. Juguen a bitlles plegades.

–T’intento ajudar, Bradley.

–Truqui als de la pista de bitlles, si no em creu!

–D’acord, Bradley –va dir la senyora Ebbel, i ho va deixar córrer.

En Bradley va tornar al seu lloc, content que allò s’hagués acabat. Va mirar en Jeff, sorprès que no l’hagués delatat. Mentre feia gargots, no parava de pensar en allò que en Jeff li havia dit. «Ei, Bradley, espera’t! Hola. No em fa res seure al teu costat. De veritat. Sí que hi he estat, a la Casa Blanca. Si vols t’ho explico.»

L’havia deixat desorientat, allò.

Ell entenia que els seus companys el tractessin malament. No el molestava pas. Els odiava, i ja està. Com que els odiava, tant li feia el concepte que tinguessin d’ell.

Per això havia amenaçat en Jeff de tirar-li una escopinada. Ell havia d’odiar en Jeff abans que en Jeff l’odiés a ell.

Però llavors estava desorientat. «Ei, Bradley, espera’t! Hola. No em fa res seure al teu costat. De veritat.» Aquelles paraules no paraven de donar-li voltes al cap i de martellejar-li el cervell.

A l’hora de plegar, va anar darrere d’en Jeff fins a la porta.

–Ei, Jeff –va cridar–, espera’t!

En Jeff es va girar i va arrencar a córrer, però en Bradley era més ràpid. El va atrapar a la cantonada de l’escola.

–Ja no tinc més diners –va dir en Jeff, nerviós.

–Et donaré un dòlar si ets amic meu –va dir en Bradley. Li va allargar el dòlar que en Jeff li havia donat abans.

En Jeff s’hi va acostar a poc a poc, i el va agafar d’una revolada.

En Bradley va fer aquell somriure estrany.

–Hi has estat, a la Casa Blanca? –va preguntar.

–Mmm..., sí –va dir en Jeff.

–Jo també! –va dir en Bradley. Es va girar i va córrer cap a casa seva.

•3

EN BRADLEY va obrir la porta de casa seva i va fer cara de pomes agres. Se sentia olor de peix.

–Sí que arribes d’hora –li va dir la mare des de la cuina. Era una dona grossa, i tenia els braços molt gruixuts. Duia un vestit verd sense mànigues i amb la mà agafava un ganivet de carnisser.

–Els meus amics i jo hem vingut corrent –li va dir ell.

Al marbre de la cuina hi havia un peix molt gros, més o menys de la mida del braç de la senyora Chalkers. En Bradley va observar com la seva mare aixecava el ganivet sobre el peix i llavors, amb un moviment ràpid, el decapitava.

Va anar pel passadís fins a la seva habitació i va tancar la porta.

–Hola a tothom –va anunciar–. En Bradley ha tornat! –Però ho feia veure, que parlava amb algú.

–Hola, Bradley. Hola, Bradley –va dir.

–Hola a tothom –va contestar, aquesta vegada en veu baixa.

Parlava amb la seva col·lecció d’animalons. En tenia una vintena. Hi havia un lleó de llautó que havia trobat una vegada en un contenidor d’escombraries quan anava cap a l’escola. Hi havia un burro d’ivori que li havien dut el pare i la mare d’un viatge a Mèxic. Hi havia dos mussols que abans feien servir per tenir-hi sal i pebre, un unicorn de vidre amb la banya trencada, una família de cocker spaniels enganxats al volt d’un cendrer, un ós rentador, una guineu, un elefant, un cangur i alguns que estaven tan esquerdats i trencats que no es podia pas dir què eren. Això sí: tots eren amics.

I a tots els agradava en Bradley.

–On és la Ronnie? –va preguntar en Bradley–. I en Bartholomew?

–No ho sé –va dir la guineu.

–Sempre van junts a tot arreu –va dir el cangur.

En Bradley es va inclinar sobre el llit i va anar cap a sota el coixí. En va treure la Ronnie la Conilla i en Bartholomew l’Ós. Sabia que eren sota el coixí perquè els hi havia posat abans d’anar a escola.

–Què hi fèieu, allà sota? –els va preguntar.

La Ronnie va deixar anar una rialleta. Era una conilla vermella petita amb uns ulls blaus minúsculs enganxats a la cara. Tenia una orella trencada.

–Res, Bradley –va dir–. Havia sortit a passejar.

–Er..., jo havia d’anar al lavabo –va dir en Bartholomew. Era un ós de ceràmica marró i blanc que seia sobre les potes del darrere. Tenia la boca oberta i se li veien unes dents perfectes i una llengua vermella.

–S’estaven fent petons! –va cridar el burro mexicà–. Jo ho he vist!

La Ronnie va fer una rialleta.

–Ai, Ronnie! –la va renyar en Bradley–. Què en faré, de tu?

Ella va tornar a fer una rialleta.

En Bradley es va ficar la mà a la butxaca i en va treure un grapat de bocins de paper: l’examen de llengua.

–Escolteu una cosa –va dir–. Us he portat menjar! –Va escampar els paperets pel llit, i llavors hi va tirar els animals.– No aneu tan de pressa –va dir–. N’hi ha per a tothom.

–Gràcies, Bradley –va dir la Ronnie–. És deliciós.

–I tant, és boníssim –va dir en Bartholomew.

–No jugueu amb el menjar –va dir la mare cocker spaniel als seus tres fills.

–Passa’m la sal –va dir el mussol pebrer.

–Passa’m el pebre –va dir el mussol saler.

–Una ovació per a en Bradley! –va cridar el lleó.

Tots van fer una ovació:

–Visca en Bradley!

La Ronnie va acabar de menjar, i a continuació es va posar a saltar tota sola i a cantar «du bi-dú bi-dú». Llavors va dir:

–Em sembla que me’n vaig a nedar a l’estany.

L’estany era una taca lila que hi havia a l’edredó d’en Bradley perquè una vegada hi havia vessat suc de raïm.

La Ronnie va saltar a l’aigua. De sobte va cridar:

–Auxili! Tinc rampa!

–No t’hauries d’haver tirat a l’aigua havent dinat de seguida –li va recordar en Bradley.

–Auxili! Que m’ofego!

En Bartholomew va alçar la mirada.

–Sembla la veu de la Ronnie! –va dir–. Sembla que s’estigui ofegant a l’estany! –Va anar corrent a l’estany a rescatar-la.– Aguanta, Ronnie! –va cridar–. Ja...

La porta de l’habitació d’en Bradley es va obrir i la Claudia, la seva germana, va entrar. Tenia quatre anys més que en Bradley.

–Surt d’aquí! –la va esbroncar–. Si no surts et faré una cara nova!

–Què fas? –li va dir ella per molestar-lo–. Que parles amb els teus amics animalons? –Va riure i se li van veure els ferros que duia a les dents.

La Ronnie tenia l’orella trencada per culpa de la Claudia. L’hi havia trepitjada sense voler. Amb tot, ella va dir a en Bradley que la culpa era d’ell, perquè deixava els animals escampats per terra. Ell no li va dir que la Ronnie no era a terra, sinó perduda en el desert. El que li va dir va ser:

–I què passa? Total, és un conill vermell idiota.

–La mare diu que hi vagis –va dir la Claudia–. M’ha dit que et vingués a buscar.

–Què vol?

–Vol parlar amb tu. Digues als teus animals que tornes de seguida.

–No hi parlava pas –va insistir en Bradley.

–I què feies, doncs?

–Els estava ordenant. Els posava per ordre alfabètic. És un treball per a l’escola. Truca a la mestra si no em creus.

La Claudia se’n va riure. Tot i que sempre feia broma sobre els animals d’en Bradley, li va saber molt greu quan va trepitjar el conill. Sabia que era el preferit d’en Bradley. Li va comprar un ós per compensar. «Per a què el vull, un ós?», va dir ell quan l’hi va donar.

En Bradley va anar a la cuina. El peix, que llavors estava tallat i tapat de ceba, es fregia sobre un fogó.

–Què vols? –va preguntar.

–Com va l’escola? –li va demanar la mare.

–Perfecte! De fet, avui mateix m’han elegit delegat de la classe.

–I les notes van bé?

–I tant. Avui la senyora Ebbel ens ha tornat un examen de llengua corregit i he tret un altre excel·lent. De fet, era un excel·lent positiu.

–Que el puc veure?

–La senyora Ebbel l’ha penjat a la paret, al costat dels altres exàmens en què he tret excel·lent.

–La senyora Ebbel acaba de trucar –li va dir la mare.

El cor li va fer un bot.

–Per què no m’ho havies dit, que demà era el dia d’entrevistes amb els pares i les mares? –va preguntar la seva mare.

–No t’ho vaig dir? –va preguntar ell amb cara d’innocent.

–No, em sembla que no.

–Que sí, que t’ho vaig dir –va fer ell–. Em vas dir que no hi podies anar. Te’n deus haver descuidat.

–La senyora Ebbel creu que és important que hi vagi –va dir la seva mare.

–És la seva feina –va dir en Bradley–. Com més mares veu, més diners guanya.

–En resum, que hem quedat per demà, a les onze del matí.

En Bradley se la mirava sense acabar-s’ho de creure.

–No hi pots anar! –va cridar picant de peus–. No s’hi val!

–Bradley, què...

–No s’hi val! No s’hi val! –Va marxar corrents cap a la seva habitació i va clavar un bon cop de porta.

Tot seguit, la mare trucava a la porta.

–Què passa? –va preguntar–. Què vol dir que no s’hi val?

–No s’hi val! –va cridar ell–. M’ho vas prometre!

–Què és el que et vaig prometre? Bradley? Què et vaig prometre?

No va respondre. No podia perquè encara no havia rumiat per què no s’hi valia i què li havia promès.

Es va quedar tancat a l’habitació fins que la Claudia el va avisar per sopar. Ell la va seguir fins al menjador, on ja hi havia la mare i el pare asseguts.

–Us heu rentat les mans? –va preguntar el pare.

–Sí –van mentir en Bradley i la Claudia.

El pare d’en Bradley treballava al departament de policia. Quatre anys abans havia rebut un tret a la cama quan empaitava un lladre. Com a conseqüència d’allò, havia de caminar amb un bastó, i per això feia feines d’oficina. Aquella feina no li agradava i sovint arribava a casa rondinant i de mal humor.

La policia no va atrapar l’home que li havia engegat el tret.

–El peix no m’agrada gens –va dir en Bradley mentre s’asseia.

–Ni a mi tampoc –va dir la Claudia–. Se’m fica als ferros i passo setmanes amb aquest gust a la boca.

–Les cols de Brussel·les em fan vomitar –va dir en Bradley.

–Fan pudor d’escombraries podrides –va dir la Claudia.

–Ja n’hi ha prou –va dir el pare–. Us menjareu el que teniu al plat, i no se’n parli més.

En Bradley es va tapar el nas amb una mà mentre amb l’altra agafava una col de Brussel·les i se la ficava, sencera, a la boca.

–A què treu cap tot això que dius que la teva mare no ha complert la paraula? –va preguntar el pare.

En Bradley ja s’ho havia preparat.

–Em va prometre que demà em duria al zoo, i ara no m’hi durà!

–Què? –va exclamar la mare–. No és veritat que digués que et duria al zoo.

–I tant que ho va dir! –va fer en Bradley–. Com que demà no hi ha escola, va dir que em duria al zoo.

–Ni tan sols sabia que demà no hi hagués escola fins que a la tarda m’ha trucat la mestra –va protestar la mare.

–M’ho vas prometre! –va dir en Bradley.

–D’acord –va dir el pare–. Janet, a quina hora has quedat amb la mestra d’en Bradley per demà?

–A les onze.

–Molt bé, pots anar a la reunió amb la mestra i encara tens temps de dur en Bradley al zoo, havent dinat.

–Però si no li he pas dit mai que el duria al zoo.

–Que sí! –la va acusar en Bradley–. I hi hem d’anar al matí. Hi hem de ser a les onze!

La Claudia va fer una rialleta.

–Per què has de ser al zoo a les onze?

Ell se la va mirar i llavors va tornar a mirar el pare.

–Perquè és l’hora que donen el menjar als lleons.

La Claudia va riure.

–Em va prometre que m’hi duria per veure com donen el menjar als lleons a les onze –va insistir en Bradley.

La seva mare estava bocabadada.

–Jo... Jo ni tan sols sabia a quina hora donen el menjar als lleons!

–A les onze –va dir en Bradley.

–No enganyis la teva mare –va dir el pare.

–De veritat –va dir en Bradley–. Donen el menjar als lleons a les onze.

–No tolero les mentides –va dir el pare.

–No dic mentides –va dir en Bradley–. Truca al zoo si no em creus.

–No enganyis la teva mare, ni m’enganyis a mi!

–Truca al zoo!

–La teva mare ha dit que no t’ha promès mai dur-te al zoo.

–Diu una mentida. –Tan bon punt ho va haver dit, va saber que havia estat un error.

El seu pare es va encendre de ràbia.

–No se t’acudi tractar la teva mare de mentidera! Apa, a la teva habitació!

–Només has de trucar al zoo –va excusar-se en Bradley.

–Potser sí que li vaig dir que el duria al zoo –va dir la mare.

–Ho veus! –va exclamar en Bradley.

–Fes bondat, Bradley –li va dir el pare–. Fes bondat. Que vols ser un delinqüent quan siguis gran? Que et vols passar la vida a la presó? De gent com tu en veig cada dia a la comissaria. Has de fer bondat.

En Bradley va mirar enfadat el seu pare.

–No hi van pas tots els delinqüents, a la presó! –va afirmar–. Què me’n dius del que et va disparar?

–He dit que te n’anessis a l’habitació!

En Bradley es va aixecar de taula.

–Igualment tampoc volia menjar-me aquesta porqueria. –Va marxar passadís enllà amb pas decidit, va entrar a l’habitació i va tancar la porta d’un cop. Llavors la va tornar a obrir i va tornar a dir cridant: «Truca al zoo!», i tot seguit va tornar a clavar un bon cop de porta.

Es va estirar al llit i va plorar.

–No ploris, Bradley –va dir la Ronnie–. Tot anirà bé.

–Ja rumiaràs alguna cosa, Bradley –va dir en Bartholomew–. Sempre te’n surts. Ets el nen més eixerit del món.

•4

EN BRADLEY es va plantar a la porta de casa seva i va cridar:

–La senyora Ebbel és una mentidera! No et creguis res del que et digui.

La mare d’en Bradley va entrar al cotxe, va serrar les dents i va marxar cap a l’escola. Tenia tanta por com en Bradley, si no més, del que li pogués dir la senyora Ebbel.

S’havia volgut creure en Bradley quan li havia dit que només treia excel·lents o que l’havien elegit delegat de la classe. Es va enganyar intentant convèncer-se que podia ser veritat, per molt que sabia que no ho era. Coneixia el seu fill. I sabia que la senyora Ebbel no s’hauria pres la molèstia de trucar-li si tot hagués estat tan meravellós com li havia dit en Bradley. Amb tot, encara tenia esperances.

Va obrir la porta de la classe d’en Bradley. No hi havia ningú.

–Hola? –va cridar amb timidesa.

Va guaitar per allà. Hi havia un tauler ple d’exàmens que tenien un excel·lent de nota. Va mirar-los amb la profunda esperança de veure’n un amb el nom d’en Bradley. Però no.

Al racó del fons de la classe va veure una llista dels noms de tots els alumnes. Al costat de cada nom hi havia una fila d’estrelles daurades. Al costat de «Bradley Chalkers» no n’hi havia cap.

–Senyora Chalkers?

Sobresaltada, es va girar i va veure la senyora Ebbel.

–Ai, m’ha espantat –va dir, i llavors va somriure.

La senyora Ebbel no va somriure.

La senyora Chalkers va seure en una cadira a prop de la taula de la mestra i, amb coratge, va escoltar el que la senyora Ebbel li explicava d’en Bradley. Res del que va dir la senyora Ebbel no li va venir de nou. Amb tot, li va saber greu sentir-ho.

–En el fons és un bon nen –va intentar explicar a la mestra d’en Bradley.

–Estic segura que té moltes virtuts –va dir la senyora Ebbel–. El que passa és que jo tinc vint-i-vuit alumnes més a la classe, i no puc dedicar tota l’estona a intentar ajudar en Bradley. Ell ha de decidir si vol ser part de la classe o no. I si no vol, aleshores no hauria de ser aquí. L’única cosa que aconsegueix és fer que tot sigui molt més difícil per als altres.

–I què hi puc fer? –va preguntar la mare d’en Bradley.

–L’escola acaba de contractar una assessora psicopedagògica –va dir la senyora Ebbel–. Voldria que em donés permís perquè en Bradley l’anés a veure un cop per setmana.

–El que faci falta per ajudar el meu fill –va dir la senyora Chalkers.

–No sé si això l’ajudarà o no –va dir la senyora Ebbel–. En Bradley té un problema de comportament molt seriós. Si no millora aviat, haurem de prendre unes mesures més dràstiques.

–En el fons, li asseguro que és un bon nen –va dir la mare d’en Bradley.

–Bé, doncs anem a veure l’assessora psicopedagògica –va dir la senyora Ebbel. Va acompanyar la mare d’en Bradley per uns quants passadissos fins que van arribar al despatx de l’assessora. La porta era oberta, però a dins no hi havia ningú.

La mare d’en Bradley hi va entrar. Hi havia capses pertot arreu. Algunes estaven cap per avall, amb el contingut mig abocat a terra. Una escala groga estava tombada de costat. Al mig d’aquella sala hi havia una taula rodona envoltada de cadires, però tant la taula com les cadires estaven tapades de papers i capses i jocs i llibres. La mare d’en Bradley i la mestra gairebé no hi cabien.

–S’està traslladant –va explicar la senyora Ebbel–. Estic segura que demà ja ho tindrà net i endreçat.

La senyora Chalkers es va arronsar d’espatlles. Va agafar un titella en forma de dofí d’una capsa oberta que hi havia sobre la taula i hi va ficar la mà.

De sobte es va sentir un fort ronc i va entrar una noia a la sala. Va deixar la capsa que duia, i més de cent llapis de colors es van escampar per terra.

–Ai, hola –va dir.

Era més jove que la senyora Ebbel i la senyora Chalkers. Duia texans i una samarreta amb unes lletres de color blau cel que anaven de banda a banda i deien ROCK’N’ROLL. Tenia els cabells de color castany clar, gairebé rossos, i els ulls d’un blau cristal·lí.

–Sóc la Carla Davis –va dir, i va allargar la mà.

La mare d’en Bradley se la va mirar fixament un moment, i llavors també va allargar la mà per encaixar, però es va adonar que encara duia el titella del dofí. Es va afanyar a treure-se’l i a tornar-lo a la capsa de la taula.

L’assessora psicopedagògica va somriure.

–Ha vingut a signar l’imprès perquè pugui començar a veure el seu fill –li va dir la senyora Ebbel.

La senyora Davis va mirar desesperada el seu despatx.

–Són per aquí –va murmurar, i es va posar a remenar capses.

–Potser valdrà més que torni un altre dia –va dir la mare d’en Bradley.

–Ja els tinc! –va dir l’assessora, agafant els impresos. Va fer lloc a la taula empenyent una capsa i va donar un imprès a la senyora Chalkers perquè el signés.

La mare d’en Bradley va mirar aquell despatx fet un garbuix, i després la noia de la samarreta rock’n’roll. Es va arronsar d’espatlles i va signar.

La senyora Davis li va agafar l’imprès.

–Ah! Vostè és la mare d’en Bradley Chalkers!

La senyora Chalkers va fer que sí.

–No es pot ni imaginar la quantitat d’històries horroroses que he sentit sobre en Bradley Chalkers –va dir la nova assessora–. No fa ni tres hores que he arribat, i tinc la sensació que cada mestre de l’escola m’ha vingut a avisar del seu fill.

–En el fons, li asseguro que és... –va començar a dir la mare d’en Bradley.

–Estic impacient per coneixe’l –la va interrompre l’assessora–. Sona fantàstic, encantador.

•5

A L’HORA DE SOPAR, el pare d’en Bradley va preguntar com havia anat la trobada amb la mestra d’en Bradley.

En Bradley va clavar els ulls al puré de patates.

–Bé –va dir la mare–. A en Bradley li va molt bé.

–Bé. Estic molt content de saber-ho –va dir el pare.

En Bradley també en va estar, de content.

Més tard la mare va entrar a l’habitació.

–He conegut la senyora Davis, la nova assessora psicopedagògica –va dir–. Demà començaràs a anar-hi.

–No –va dir en Bradley–. No hi aniré!

–Sisplau, Bradley. No siguis així. Et pot ajudar, si l’hi deixes fer.

–A mi no em fa falta que m’ajudi ningú. Has dit que m’anava molt bé.

–Que volies que li digués la veritat, al pare? Vols que t’enviï a l’acadèmia militar? Potser té raó. No ho sé. Potser és el que et faria falta.

–Però si has dit que m’anava bé. T’he sentit.

–Sisplau, Bradley –va dir la mare–. Dóna una oportunitat a la senyora Davis. Sisplau, home.

–M’hauries d’haver dut al zoo.

L’ENDEMÀ al matí, quan en Bradley anava a peu cap a l’escola, plovisquejava. Duia unes botes de goma vermelles i un impermeable groc. Picava de peus a tots els bassals que trobava, i feia uns esquitxos enormes.

De sobte, quan va veure en Jeff plantat sota el sortint de l’escola, es va aturar. En Bradley va deixar el peu dret dins d’un bassal mentre mirava fixament el seu únic amic.

Va respirar fondo; llavors, a poc a poc, va caminar cap a en Jeff.

«Segur que li caic bé», intentava convèncer-se. «Li vaig donar un dòlar.»

–Hola, Bradley –va dir en Jeff per saludar-lo.

No va contestar.

–Si vols, et puc ajudar a fer els deures de tant en tant –es va oferir en Jeff–. Sé que sóc nou, però no em costa gaire aprendre les coses, i tot això ja ho vaig estudiar a l’escola d’abans. –Es va arronsar d’espatlles en senyal de modèstia.

En Bradley es va mirar en Jeff com si fos un extraterrestre.

–No necessito ajuda –va dir–. Sóc el més eixerit de la classe. Pregunta-ho a qui vulguis.

Van anar cap a la classe de la senyora Ebbel de costat, cosa que no vol pas dir que hi anessin junts.

•6

EN JEFF FISHKIN estava totalment perdut. Agafava amb força el passi que li donava permís per no ser a classe i va mirar aquell passadís llarg i buit. L’escola li semblava immensa.

Anava a veure la nova assessora psicopedagògica. En teoria ella l’havia d’ajudar a «adaptar-se al nou entorn». En aquell moment no tan sols no sabia com arribar al despatx de l’assessora, sinó que tampoc no tenia ni idea de com tornar a la classe de la senyora Ebbel.

El terra estava relliscós. A l’hora del pati s’havia posat a ploure i, en entrar, els alumnes havien portat aigua i fang.

Va sortir una mestra carregada amb una pila de papers d’una porta, i en Jeff hi va anar corrent.

–Que em pot dir on és el despatx de l’assessora psicopedagògica, sisplau? –va preguntar. Li tremolava la veu.

El primer que va fer la mestra va ser comprovar que tenia el passi. Llavors va dir:

–El despatx de l’assessora psicopedagògica... Vejam. Vés fins al fons d’aquest passadís, gira a la dreta i és la tercera porta que trobaràs a l’esquerra.

–Moltes gràcies –va dir en Jeff. Va començar a caminar.

–No, espera’t –va dir la mestra–. No t’ho he dit bé, perquè és al despatx nou, a l’altra ala. Gira i torna enrere per allà on has vingut, llavors gira al fons del passadís i és la segona porta a la dreta.

–Gràcies –va tornar a dir en Jeff.

Va caminar fins al fons del passadís, va girar a la dreta, va comptar la segona porta a l’esquerra i la va obrir.

Una nena pèl-roja i pigada s’estava rentant les mans a la pica. Quan va veure en Jeff, va obrir la boca fins a no poder més.

–Què hi fas aquí? –li va preguntar.

–Eh? –va fer en Jeff.

–Surt! –va cridar ella–. Això és el lavabo de les nenes!

En Jeff va quedar glaçat. Es va tapar la cara amb les mans, i llavors va sortir a corre-cuita.

–HI HA UN NEN AL LAVABO DE LES NENES! –va cridar la nena darrere d’ell.

Ell va córrer passadís enllà. Sense saber com, el peu li va relliscar. Va fer anar els braços desesperadament per no perdre l’equilibri, i llavors va caure a terra.

–Oh, no, no, no, oh, no, no, no –va remugar–. Què he fet? Ai! Per què no he mirat el senyal de la porta? És el pitjor dia de tota la meva vida!

De sobte es va adonar que ja no duia el passi. Es va aixecar esverat i va mirar al seu voltant.

–Què t’hi jugues que me l’he deixat al lavabo de les nenes.

Va sentir que venia algú i se’n va anar disparat cap a la direcció contrària. Va girar i va veure el que semblava una mena de sala de magatzem. Estava plena de capses.

Hi va entrar i va tancar la porta.

–Hola –va dir una veu.

Es va girar.

Una dona va baixar d’una escala groga.

–Ets en Jeff, oi? –va dir–. Jo sóc la Carla Davis. –Va somriure i li va allargar la mà.– Estic contenta que hagis arribat. Em feia por que no et perdessis.

•7

EN JEFF seia a la taula rodona. L’assessora seia davant seu.

–Així, què, t’agrada l’escola Turó Vermell? –va preguntar.

Ell tenia la mirada perduda enllà. «Hi ha un nen al lavabo de les nenes», li ressonava dins del cap.

–M’imagino que fa una mica de por –va dir l’assessora.

Ell no va contestar.

–Jo trobo que sí que en fa, de por –va dir–. Sembla tan gran! Cada vegada que vull anar a algun lloc em perdo.

Ell va somriure feblement.

–Em passa perquè sóc nova –va explicar–. Avui tot just és el segon dia que estic en aquesta escola. No conec ningú. Ningú no em coneix a mi. Tots els altres mestres em miren estranyats. És difícil fer-me amiga seva. Ells ja tenen els seus amics.

–Ja entenc què vol dir –va dir en Jeff.

–Potser em pots ajudar –va dir l’assessora.

–Jo? –va dir en Jeff–. Com ho he de fer, jo, per ajudar-la a vostè? Sóc jo qui necessita ajuda!

–Bé, potser ens podem ajudar l’un a l’altre. Què me’n dius?

–Com?

–Tu i jo som els nous de l’escola –va dir ella–. Podem compartir les nostres experiències i aprendre l’un de l’altre.

En Jeff va somriure.

–D’acord, senyora Davis –va dir.

–Jeff –va dir ella–, si hem de ser amics, vull que em diguis Carla, no pas senyora Davis, i que em tractis de tu.

Ell va riure.

–Trobes que Carla és un nom divertit?

–Oh, no! És que mai no he cridat un mestre pel nom.

–Però tu i jo som amics. Els amics no es diuen pas senyora Davis i senyor Fishkin, oi?

En Jeff va tornar a riure.

–No –va dir, i llavors va fer una ganyota–. Amb aquest cognom que tinc, els companys de classe em diuen Cara de Peix i coses així.

–Has fet amics? –va preguntar la Carla.

–Podria dir que n’he fet un –va dir en Jeff–, però no m’agrada.

–Com pot ser amic teu si no t’agrada?

–No agrada a ningú. De primer em va fer pena, perquè ningú volia seure al seu costat. La senyora Ebbel ho va dir en veu alta i davant de tota la classe. «A ningú li agrada seure allà», va dir. Semblava que ell no hi fos. Si quan ho diu un nen és lleig, quan ho diu un mestre...

–Li devia ferir els sentiments –va dir la Carla.

–No ho sé. Ell només somreia.

–Devia somriure per fora, però vols dir que per dins també somreia?

–No ho sé. Suposo que no. Suposo que per això vaig intentar fer-me amic seu. Li vaig dir que m’agradava seure al seu costat. Però llavors ell em va dir: «Dóna’m un dòlar o et tiro una escopinada.»

–Què vas fer?

–Li vaig donar un dòlar. No volia que em tirés cap escopinada. Però llavors, més tard, em va dir: «Et donaré un dòlar si ets amic meu.» Per tant, el vaig agafar. Era el meu dòlar! I ara això vol dir que he de ser amic seu, si jo l’únic que vaig fer va ser recuperar el meu dòlar?

–Què creus que és l’amistat? –li va preguntar la Carla.

–No ho sé. Bé, sí que sé què és, però no ho puc explicar.

–És alguna cosa que pots comprar i vendre? Pots anar a la botiga i comprar un litre de llet, una dotzena d’ous i un amic?

En Jeff va riure.

–No. Per tant, això vol dir que no cal que sigui amic d’ell?

–Jo no et diré què has de fer –va dir la Carla–. L’única cosa que puc fer és ajudar-te a pensar per tu mateix.

–Ni tan sols sé si en Bradley vol ser amic meu –va dir en Jeff–. Avui, a l’hora del pati, anàvem junts però no fèiem res. Ell feia com si jo no hi fos. Llavors, quan s’ha posat a ploure, ell corria per tot el pati tirant empentes als petits perquè caiguessin al fang.

–Podries compartir els teus sentiments amb ell? –va preguntar la Carla–. Aquesta és la bona manera de construir l’amistat: parlant, i sent sincer i compartint els sentiments. Tal com ara parlem i som sincers tu i jo. Per això som amics.

–Però en Bradley és diferent que tu i jo –va dir en Jeff.

–Em sembla que descobriràs que si ets amable amb en Bradley, ell serà amable amb tu. Si ets sincer i simpàtic amb ell, ell serà sincer i simpàtic amb tu. És com allò del dòlar. Sempre recuperes el que dónes.

En Jeff va somriure.

–També veuràs en Bradley? –va preguntar.

–Sí, més tard.

–Et sembla que el podràs ajudar?

–No ho sé.

–Espero que sí. Diria que necessita més ajuda que jo. No li explicaràs res del que t’he dit, oi?

–No, aquesta és una de les meves normes principals. No repeteixo mai res del que em diuen aquí, al voltant de la taula rodona.

–Mai?

Ella va fer que no amb el cap.

–Ni als altres mestres?

Va tornar a fer que no.

–Ni al director?

–No.

–D’acord –va dir en Jeff. Va respirar fondo.– Doncs endavant. –Va fer una ganyota.– Quan venia cap aquí, m’he perdut una mica i, mmm, sense voler he entrat al lavabo de les nenes! –Es va tapar la cara amb les mans.

•8

LA SENYORA EBBEL estava fent classe de geografia. Tothom tenia un mapa dels Estats Units d’Amèrica al pupitre.

El mapa d’en Bradley era diferent de tots els altres. Califòrnia era sobre Wisconsin. Florida sortia de Texas. Va agafar unes tisores i amb molta delicadesa va tallar Tennessee. En sabia molt, de tallar. No sortia mai de la ratlla negra.

Rumiava què li devia passar a en Jeff. Sabia que era al despatx de l’assessora psicopedagògica. S’imaginava que ella li feia tota mena de coses horribles. A l’hora del pati ja l’havia intentat avisar que no hi anés.

Va enganxar Tennessee a Washington. D’enganxar no en sabia tant. El tros de cinta adhesiva se li va doblegar i hi van quedar unes arrugues.

Va mirar com en Jeff entrava a la classe i penjava el passi al ganxo que hi havia darrere la taula de la senyora Ebbel. Llavors, quan en Jeff s’acostava al seient del seu costat, va desviar la mirada.

Quan va sonar el timbre de l’hora de dinar, va desar el mapa dins del pupitre i va treure la bossa de paper. Com que plovia, van haver de dinar dins, a l’auditori. Ell i en Jeff hi van anar plegats..., més o menys. «Camina a prop meu», pensava en Bradley, «però jo no camino a prop seu».

A l’auditori hi feia calor, i hi havia vapor i un soroll de mil dimonis. Havien col·locat unes taules llargues amb bancs de banda a banda de la sala.

–On vols seure? –va preguntar en Jeff.

En Bradley va passar d’ell. Es va posar de puntetes i va mirar com si busqués els amics de veritat.

En Jeff se’n va anar i va seure en una taula.

En Bradley va anar darrere en Jeff.

–Mmm, em sembla que m’asseuré aquí –va dir en veu alta, com si no s’hagués adonat que en Jeff era allà. Va passar per sobre el banc i va seure al costat d’ell.

–Hola –va dir en Jeff.

En Bradley el va mirar per primera vegada.

–Ah, ets tu –va dir.

Es van posar a dinar.

–Què menges? –va preguntar en Jeff.

–Sandvitx mantega cacauet –va dir en Bradley amb la boca plena. En parlar, li sortien disparades de la boca miques de menjar.– Tu?

–Tonyina –va dir en Jeff.

En Bradley es va empassar el que tenia a la boca i va dir:

–No m’agrada gens la tonyina.

–La meva mare la fa molt bona –va dir en Jeff–. Hi trinxa poma.

–No suporto la poma –va dir en Bradley. Va xuclar l’última gota de llet amb la palla, i llavors va continuar xuclant per fer soroll.

ASSEGUDES dues taules més enllà d’en Jeff i en Bradley hi havia tres nenes: la Melinda Birch, la Lori Westin i la Colleen Verigold. Xerraven i reien d’una cosa divertida que li havia passat a la Colleen al matí.

La Colleen, que era pèl-roja i pigada, es va tapar la boca amb la mà.

–És allà! –va dir en veu baixa–. És ell!

–On? –va preguntar la Lori.

–No el mireu! –va dir la Colleen–. És allà, assegut al costat d’en Bradley Chalkers.

–En Bradley Chalkers –va dir la Lori–. Em sembla que vomitaré!

–No mireu –va dir la Colleen en veu baixa.

EN BRADLEY va parar de xuclar la palla.

–Què t’ha fet l’assessora psicopedagògica? –va preguntar.

En Jeff es va arronsar d’espatlles.

–Res.

–Ha cridat gaire? És gaire horrorosa?

–No. Ha estat molt maca. Em sembla que t’agradarà.

–A mi? –va preguntar en Bradley–. No l’aniré pas a veure. No he fet res de dolent.

–Sap ajudar molt a resoldre els problemes –va dir en Jeff.

–Jo no en tinc, de problemes –va dir en Bradley. Va clavar una mossegada ferotge a una poma vermella deliciosa.

–Em semblava que havies dit que no suportaves la poma –va dir en Jeff.

En Bradley va tornar la poma dins la bossa de paper.

–No era cap poma –va dir–. Era un plàtan.La cara d’en Jeff va canviar sobtadament de color, primer blanc i després vermell intens.

–OOOH, em sembla que t’ha vist –va dir la Melinda.

La Lori va riure.

La Colleen es va tornar vermella.

–Apa, va –va dir la Lori–. Anem-hi a parlar. –Es va posar dreta. La Lori Westin era una nena baixa i prima, i tenia els cabells llargs, llisos i negres.

La Melinda també es va aixecar. En feia gairebé dues com la Lori. Tenia els cabells curts i castanys.

–No, no hi aneu! –va suplicar la Colleen.

–QUÈ PASSA? –va preguntar en Bradley.

–Mmm, res –va dir en Jeff–. Així, què m’he perdut de la classe?

–Res. La senyora Ebbel ha repartit mapes.

–Ja me n’ha donat un.

–No el perdis –va dir en Bradley–. La senyora Ebbel vol que els hi tornem.Darrere d’ells hi havia dues nenes fent rialletes.

En Jeff i en Bradley es van girar.

–La Colleen diu que ets bufó –va dir la Lori.

En Jeff es va tornar vermell.

–Qui? –va preguntar.

Les nenes van riure.

–Com et dius? –va preguntar la Melinda.

En Jeff es va tornar vermell una altra vegada.

–És que la Colleen ho vol saber –va dir la Lori, i llavors ella i la Melinda van tornar a riure.

–No té nom! –va dir en Bradley, per salvar en Jeff. No suportava la Lori. Era la nena que tenia la boca més grossa de tota l’escola. A més a més, es passava el dia rient. Sentia les seves rialles d’una punta de l’escola a l’altra.

–Iu-húú, Bradley Chalkers! –va dir la Lori tapant-se el nas.

–Lori Boques! –va dir en Bradley.

–No parlem amb tu, Bradley –va dir la Melinda.

–Aneu’s-en o us faig una cara nova –va replicar ell.

–No ets capaç de pegar a una nena –va dir la Melinda.

–Això és el que et penses. –Va moure el puny.

La Melinda i la Lori se’n van anar.

–Només volíem saber com es deia –va dir la Melinda.

–I què hi feia al lavabo de les nenes! –va afegir la Lori xisclant.

Les dues nenes van riure i van tornar amb la Colleen corrent. En Bradley es va girar a poc a poc i va mirar en Jeff, al·lucinat. En Jeff tenia el cap sobre la taula i els braços sobre el cap.

–Has entrat al lavabo de les nenes? –va preguntar en Bradley.

–I què? –va dir en Jeff des de sota un colze–. La Carla diu que...

–Jo també! –va declarar en Bradley–. Sempre hi entro! M’encanta fer-les xisclar!

Va mirar en Jeff tot somrient.

•9

–BRADLEY CHALKERS! Què hi fas, fora de la classe?

Era una mestra. En Bradley no la coneixia, però semblava que tots els mestres de l’escola el coneguessin a ell.

–Tinc un passi! –li va dir ell.

–Deixa-me’l veure.

Ell l’hi va ensenyar.

–Me l’ha donat la senyora Ebbel. Li pot anar a preguntar si no em creu.

–On vas?

–A la biblioteca –va dir–. A buscar un llibre.

–Molt bé, però vés de dret a la biblioteca. No et distreguis, Bradley.

Li havia dit una mentida. Ni tan sols li deixaven treure llibres de la biblioteca.

La porta del despatx de l’assessora psicopedagògica era oberta, i per això va entrar directament.

–Sóc aquí –va anunciar–. Què vols?

La Carla va somriure amb dolçor.

–Hola, Bradley –va dir–. Sóc la Carla Davis. És un plaer veure’t avui. –Li va allargar la mà.– Tenia moltes ganes de coneixe’t.

Ell va al·lucinar que fos tan jove i maca. S’esperava trobar una vella lletja.

Tenia els ulls de color blau cel i els cabells rossos. Duia una samarreta blanca amb tot de gargots de colors, com si algun nen l’hagués guixada. Però mentre se la mirava es va adonar que allò estava fet expressament.

–Que no em vols donar la mà? –va preguntar.

–No, ets massa lletja. –Va passar de llarg d’ella i va seure a la taula rodona.

Ella va seure davant d’ell.

–Agraeixo que m’hagis vingut a veure –va dir ella.

–Havia de venir. M’hi ha obligat la senyora Ebbel.

–Sigui com sigui, estic contenta que hagis vingut.

–Anava a la biblioteca –va explicar ell–. He vingut a parar aquí sense voler.

–Oh, no ho crec, jo, que passin coses sense voler –va dir la Carla.

–Que no creus que passin coses sense voler? –Allò era la bestiesa més grossa que havia sentit mai.

Ella va fer que no amb el cap.

–I si se’t vessa la llet?

–T’agrada la llet? –va preguntar la Carla.

–Ecs, no!

–Per tant, potser se’t vessa perquè vols –va dir–. Potser només t’ho penses, que se’t vessa sense voler. –Va somriure.

Mirava enfadat la taula. Semblava que l’haguessin enganyat.

–No prenc llet, jo –va dir–. Prenc cafè.

Va mirar la sala. Era plena de tota mena d’objectes molt interessants.

–Això està molt desordenat –va dir.

–Ja ho sé –va reconèixer la Carla–. M’agraden les sales desordenades. Les endreçades són avorrides i tristes. Em recorden els hospitals.

–I no tens problemes?

–Per què n’hauria de tenir?

No ho va saber contestar. Però sabia que si allò fos la seva habitació i estigués tan desordenada, ell sí que en tindria, de problemes.

–Jo no he fet res mal fet! –va declarar ell.

–No t’ho ha dit ningú.

–Llavors, per què he de ser aquí?

–Tenia l’esperança que t’agradaria –va dir la Carla–. Tenia l’esperança que podríem ser amics. Et sembla que ho podem ser?

–No.

–Per què no?

–Perquè no m’agrades.

–Doncs tu sí que m’agrades –va dir la Carla–. Tu em pots agradar, no? No cal que jo t’agradi a tu.

Es va moure incòmode a la cadira.

–També tenia l’esperança que em podries explicar coses –va dir la Carla.

–Ets tu la mestra, no pas jo.

–I què? Això no té cap importància. Un mestre pot aprendre molt més d’un alumne que un alumne d’un mestre.

–Jo he explicat moltes coses a la senyora Ebbel –va dir en Bradley per mostrar que hi estava d’acord–. Avui li he explicat geografia.

–I a mi què em vols explicar? –va preguntar la Carla.

–Què vols saber?

–Explica’m el que vulguis –va dir la Carla–. Quina és la cosa més important que em pots explicar?

En Bradley va intentar pensar en alguna cosa que sabés.

–L’elefant és l’animal més gros del món –va dir–. Però té por dels ratolins.

–No sé pas per què –va dir la Carla.

–Perquè –va dir en Bradley– si un ratolí pugés per la trompa d’un elefant, hi quedaria enganxat i llavors l’elefant no podria respirar i es moriria. Així moren la majoria d’elefants.

–Ah –va dir la Carla–. Gràcies per haver-ho compartit amb mi. Ets molt bon mestre.

De sobte va tenir la sensació que l’havien tornat a enganyar. No hi volia compartir res, amb ella. L’odiava.

–Què més em vols explicar? –va preguntar.

–Res –va dir amb fredor–. En teoria a l’escola no hi pots parlar.

–Per què no?

–És una norma. Tampoc es poden enganxar xiclets a les fonts.

–Doncs en aquesta sala no hi ha normes –va dir la Carla–. Aquí tothom pensa per ell mateix. Ningú et diu què has de fer.

–Vols dir que puc enganxar un xiclet a la font?

–Sí que podries, llàstima que no tinc cap font.

–Puc trencar alguna cosa? –va preguntar.

–És clar que sí.

Va mirar al seu voltant buscant alguna cosa per trencar, però es va contenir a temps. Era una altra enganyifa. Trencaria alguna cosa i llavors tindria problemes, i ningú no se’l creuria quan diria que ella li havia dit que no hi havia normes.

–Ara no en tinc ganes –va dir.

–Molt bé, però si mai en tens ganes, hi ha moltes coses que pots trencar: són coses que m’agraden molt i que fan servir altres nens i nenes.

–Ja ho faré! –li va assegurar–. Sé karate. –Va aixecar la mà de costat sobre la taula.– Puc partir aquesta taula pel mig amb la mà i prou.

–No suportaria veure com et fas mal a la mà.

–Res no em fa mal, a mi –va dir ell–. A casa meva he trencat totes les taules –va declarar–. I les cadires també. Truca a la meva mare si no em creus.

–Et crec –va dir la Carla–. Per què no t’hauria de creure?

–Val més que em creguis.

I ella se’l va creure. La resta de la trobada, ella es va creure tot el que li va dir.

Quan li va explicar que els seus pares només li donaven menjar de gos, ella li va preguntar quin gust tenia.

–És deliciós –va dir–. Té gust de carn i és dolç.

–Sempre l’he volgut tastar –va dir la Carla.

Quan li va explicar que el president li havia trucat el vespre abans, ella li va preguntar de què van parlar.

–De barrets –va contestar ell, tot decidit.

–De barrets? Què li vas dir?

–Li vaig preguntar per què no duia un barret com el d’Abraham Lincoln.

–I què va dir ell?

En Bradley va rumiar una mica.

–No t’ho puc dir. És un secret.

Cap al final de la sessió, la Carla li va donar un paper i li va demanar que hi fes un dibuix. Ell va triar un llapis negre de la capsa de llapis de colors i se’l va quedar tota l’estona. Es va posar a guixar tot el paper sense solta ni volta.

La Carla es va inclinar per mirar-lo.

–És molt bonic –va dir.

–És un quadre de la nit –li va explicar ell.

–Ah. Jo em pensava que era el terra d’un barber després d’haver tallat els cabells d’un home que els tenia negres i arrissats.

–Això mateix! –va declarar en Bradley–. Això és el que volia dir.

–Està molt bé –va dir la Carla–. Que me’l puc quedar?

–Per a què?

–M’agradaria penjar-lo a la paret.

Ell se la va mirar sense acabar-ho d’entendre.

–Vols dir aquí?

–Sí.

–No, que és meu.

–Tenia l’esperança que el voldries compartir amb mi –va dir la Carla.

–Val un dòlar.

–És un preu raonable –va dir la Carla–. Però jo només el vull si tu tens ganes de compartir-lo amb mi.

–No –va dir.

–D’acord, però si mai canvies d’opinió, jo encara el voldré.

–Pots obligar-me a donar-te’l –va suggerir ell.

–No, no puc.

–Segur que sí. Els mestres us passeu l’estona obligant els alumnes a fer coses.

La Carla va fer que no amb el cap.

Havia arribat l’hora que ell tornés a classe.

–La teva visita m’ha agradat molt –va dir la Carla–. Gràcies per haver compartit tantes coses amb mi. –Li va oferir la mà.

Ell se’n va apartar com si fos una serp verinosa. Llavors es va girar i va córrer a sortir al passadís.

Quan va arribar a la classe de la senyora Ebbel, va convertir el dibuix en una bola i la va tirar a la paperera que hi havia a prop de la taula d’ella.

•10

EN BRADLEY seia al seu pupitre al fons de la classe. L’últim seient de l’última fila. Allà s’hi trobava segur. L’assessora psicopedagògica l’havia espantat. Encara era pitjor del que s’havia imaginat.

Va mirar en Jeff, que li va adreçar un somriure i llavors va tornar a la feina.

En Bradley estava content que en Jeff fos amic seu. «En Jeff i jo ens assemblem molt», pensava. «Tots dos som intel·ligents. Tots dos odiem l’assessora psicopedagògica. I a tots dos ens agrada entrar al lavabo de les nenes.»

En realitat, en Bradley no havia estat mai dins d’un lavabo de les nenes. Era una cosa que sempre havia volgut fer, però mai no havia tingut el coratge ni d’espiar pel forat del pany. Llavors que ell i en Jeff eren amics, tenia l’esperança que hi entrarien junts algun dia. Es moria de ganes de saber com eren.

S’imaginava que tenien moqueta daurada, les parets empaperades de color rosa i els seients del vàter de vellut vermell. Li semblava que els lavabos de les nenes no tenien res a veure amb els dels nens. Potser eren més aviat fonts, amb aigua de colors.

–I, així, com ha anat amb la Carla? –li va preguntar en Jeff sortint d’escola. Anaven de costat pel camí de la vora de l’edifici de l’escola, amb els impermeables al braç. Ja no plovia.

–És raaara! –va contestar–. Li agrada el menjar de gossos!

En Jeff va fer una ganyota.

–Això t’ha dit?

En Bradley va fer que sí amb el cap.

–M’ha preguntat que per què el president no porta barret! Com vol que ho sàpiga, jo, això?

En Jeff es va arronsar d’espatlles i va dir:

–No ho sé.

–No t’agrada, oi? –va preguntar en Bradley.

–Està b...

–Jo l’odio! –va dir en Bradley.

–Jo també –va dir en Jeff–. L’odio.

En Bradley va fer aquell somriure deformat.

–Vols que entrem al lavabo de les nenes? –va preguntar.

–Ara?

–Per què no?

–Mmm, ara no és un bon moment –va dir en Jeff.

–Per què no?

En Jeff s’ho va rumiar.

–Ara no hi ha nenes –va dir–. Totes marxen cap a casa per anar als seus lavabos.

–Tens raó –va coincidir en Bradley–. Ben pensat. Ho farem demà a l’hora del pati.

En Jeff va dibuixar un somriure.

Anaven per la cantonada de l’edifici.

–Hola, Jeff –va dir la Lori Westin.

–Ei, Jeff –va dir la Melinda Birch.

–Ei, J... –La Colleen ho va dir en veu tan baixa que l’«eff» ni es va sentir.

Eren allà esperant que passés. D’alguna manera havien sabut com es deia.

–Hola, ei, ei –va contestar en Jeff, tot vermell.

La Lori va riure. Llavors les tres nenes van marxar corrent.

–Estúpides –va dir en Bradley.

–Sí –va murmurar en Jeff.

–No les suporto! –va dir en Bradley.

–Jo tampoc! –va dir en Jeff.

–Per què les has saludat?

–Perquè primer m’han saludat elles a mi –va contestar en Jeff.

–I què?

En Jeff es va arronsar d’espatlles.

–Cada vegada que algú em saluda, jo sempre m’hi he de tornar.

–Per què?

–No ho sé. No ho puc evitar. És com quan algú diu «gràcies». No dius «de res» automàticament?

–No.

–Jo sí –va dir en Jeff. Es va tornar a arronsar d’espatlles.– Suposo que és com un reflex. Com quan vas a cal metge i et dóna un cop al genoll, que has de tirar una coça. No ho pots evitar. És el mateix. Quan algú em saluda, jo sempre li he de tornar la salutació.

En Bradley va intentar trobar sentit a tot allò que deia en Jeff.

–Doncs ja sé què pots fer –va suggerir–. La pròxima vegada que una nena d’aquestes et saludi, li tires una coça!

•11

UNA SETMANA després encara no havien entrat al lavabo de les nenes. En Jeff sempre tenia una bona excusa per justificar que no fos un bon moment. A l’hora del pati no anava bé, perquè valia més esperar fins a havent dinat, després que les nenes haguessin menjat. A l’hora de dinar no anava bé, perquè encara no havien tingut temps de fer la digestió. Si s’havia de fer cas d’en Jeff, semblava que les nenes no anaven mai al lavabo.

Però en Bradley no havia estat mai més feliç. L’entusiasmava tenir un amic. Fins i tot començava a agradar-li l’escola.

En Jeff va aconseguir dues estrelles daurades, i les hi van posar al costat del seu nom. En Bradley se les mirava tan orgullós que semblava que les hagués guanyades ell.

–Què vols fer? –va preguntar en Jeff.

–Res –va dir en Bradley.

Era l’hora de dinar. Havien acabat de menjar i seien a la gespa.

–Ha dit cap bestiesa, avui, l’assessora?

En Jeff va dubtar. Va mirar a terra, i llavors va afirmar amb valentia:

–A mi m’agrada.

En Bradley va quedar molt sorprès.

–M’ha dit que a mi em pot agradar encara que tu l’odiïs –va assegurar en Jeff–. Això no vol pas dir que tu i jo no puguem ser amics. No cal que estiguem d’acord en tot. Ha dit que les amistats són més fortes quan tothom té diferents opinions per compartir.

–Li has dit que jo l’odiava? –va preguntar en Bradley.

En Jeff va fer que sí.

–Bé.

–El problema és que no m’ha cregut –va dir en Jeff.

–Mira que és rara –va dir en Bradley–. No es creu mai res del que li diuen. No hi penso tornar.

–M’ha dit que no cal. Li he dit que avui no hi aniries i m’ha dit que no passava res. Diu que no has de fer res que no vulguis fer.

En Bradley es va girar i va mirar cap a l’escola, en direcció al despatx de l’assessora.

–Aquest és un dels seus trucs –va dir.

–Doncs què vols fer? –va preguntar en Jeff.

–Res.

Una pilota de bàsquet va sortir botant de la pista i anava cap allà on eren ells. En Jeff va saltar i la va agafar.

–Ei, Nas de Peix, aquí! –va cridar en Robbie, un nen de la classe.

–Envia-la a l’altre costat –li va dir en Bradley.

En Jeff va enviar la pilota cap a en Robbie.

–L’hauries d’haver tirat a la teulada –va dir en Bradley.

–Potser ens deixen jugar –va dir en Jeff–. Els ho preguntem?

En Bradley va fer que no amb el cap.

–No, jo no vull jugar.

En Jeff va mirar una estona com els nens jugaven a bàsquet, i llavors va tornar a seure amb en Bradley.

–Iu-hú –va dir en Bradley–. Ja tornen a venir aquelles nenes. Intenta no saludar-les.

–Hola, Jeff –va dir la Lori.

–Hola –va dir en Jeff.

–Ei –va dir la Melinda.

–Ei –va dir en Jeff.