Al petit Marc Carranza,
que tot just s’estrena a la pel·lícula
de la seva vida

EL JOC DE VIURE

L’OLÍVIA ES CONSIDERA una nena com qualsevol altra. Ni millor ni pitjor que les seves companyes, ni més afortunada ni més dissortada. Sap que la vida reparteix les cartes a l’atzar, que a cadascú li toca jugar amb les seves i que no es poden fer trampes perquè és molt lleig.

A l’Olívia li ha tocat una mare actriu, un pare missing, un germà poruc, uns avis misteriosos, uns veïns perepunyetes, unes amigues llepafils, una escola cooperativa d’una sola línia, una tele espatllada i un pis a l’Eixample, petit i bufó, amb orientació sud.

Probablement, si l’Olívia hagués ficat cullerada en aquesta presentació hi hauria volgut afegir moltes altres coses que ella pensava que eren importants. Per exemple, la col·lecció de pedres volcàniques que va començar a fer quan va pujar dalt del Teide, o la bici blava amb què va aprendre a anar en bicicleta i que va regalar al Tim, o la biblioteca de llibres d’aventures heretada del seu avi per part de mare i que li ha fet companyia tota la infantesa..., i tantes i tantes coses que es pensava que sempre tindria. Però això era abans que comencés aquesta història.

L’Olívia, a hores d’ara, ja no donaria tanta importància a aquestes foteses. Ara sap que els records sovint caben en una butxaca, que els objectes, com les paraules, se’ls enduu el vent i que tot allò que les persones normals creuen que és immutable pot ser que no ho sigui.

La vida és un pou de sorpreses i d’un dia per l’altre pot passar que les coses que fins ara eren sòlides i s’aguantaven dretes, com la torre Eiffel, l’Empire State Building o l’Hotel Arts, caiguin tot de sobte i es facin miques.

L’Olívia ha après que els terratrèmols no només sacsegen ciutats, muntanyes i valls i surten al telenotícies del migdia. També hi ha moviments sísmics personals que afecten moltes famílies, però que queden amagats dins les cases i dels quals ningú no s’assabenta. És clar, no són notícia i no interessen a ningú.

L’Olívia sap que un bon dia tot pot començar a trontollar. No hi ha cap avís al cel que digui ATENCIÓ, VIGILEU O PRENDREU MAL. No arriben els bombers amb la sirena engegada a tot drap per rescatar els damnificats. Tampoc no hi ha cues de gent disposada a donar sang a les víctimes.

Però aquell dia especial, que queda camuflat entre tants d’altres, les coses canvien de lloc, de nom, de valor fins que, tot de sobte, el terra s’ensorra sota els peus i el món conegut, el que hi havia fins aleshores, desapareix en pocs segons.

Us ho imagineu?

L’Olívia, que ho ha viscut, tampoc no s’ho imaginava.

PRIMERA PART

•1

LA LLUM

AQUESTA TARDA ha marxat la llum de casa.

Jo navegava per la Viquipèdia i visitava webs perquè havia de recollir informació sobre Austràlia per a una exposició que havia de fer demà a la classe de socials. Ja tenia el treball gairebé enllestit quan de sobte, pataplaf, la pantalla s’ha tornat negra.

I no ho havia guardat.

I ho he perdut tot, és clar.

TOT vol dir dues hores de feina, pel cap baix. Estava contenta perquè havia trobat i escrit un munt de coses sobre els aborígens australians, que resulta que són uns indígenes que viuen en aquell continent des de fa més de 40.000 anys. I també m’havia assabentat que els primers europeus que hi van arribar eren anglesos i que el van fer servir com a presó per enviar ben lluny els delinqüents. Fins i tot havia descobert que el nom d’Austràlia ve d’austral, o sigui del sud.

M’he empipat molt, molt, moltíssim.

–Mama! La llum! –he cridat.

He pensat que potser la mama estava planxant i que s’havia oblidat que la rentadora estava engegada. De vegades passa que si tenim més de dos o tres aparells que funcionen alhora salten els ploms. La mama diu que és per excés de kilowatts i que no podem consumir tanta electricitat junta, i per això ens fum bronca al Tim i a mi si ens deixem l’ordinador o la tele engegats i ens fa tancar tots els llums quan sortim de casa. Darrerament té molt mal humor.

–Mama! Tinc por! –Ha cridat el Tim des del menjador.

El Tim és un poruc i ha vingut fent tentines fins a la meva habitació. L’he deixat que s’estirés damunt del meu llit, però no vull que me l’embruti i li he posat la condició que es tragués les sabates. No ha piulat. El pobre s’ha quedat a mig veure els dibuixos de la tele, que avui estranyament no estava espatllada, i s’ha frustrat.

–Puààààà! Quina pudor! –he exclamat sense poder-me’n estar.

Com pot ser que els peus d’un marrec de set anys siguin com dos camemberts?

El Tim no s’ha defensat, no m’ha dit burra, ni m’ha refregat els seus formatges pudents per la cara per fer-me enrabiar com altres vegades fa. Ha callat com un mort. Jo també.

Tot era fosc i silenciós, estranyament buit. Feia angúnia. El temps s’ha deturat uns instants, com si la vida passés a càmera lenta. El món sense llum té una dimensió diferent, és com un forat negre que et xucla cap al desconegut.

–Mamaaaaa! –hem cridat tots dos alhora, una mica esporuguits, vist que la llum no tornava màgicament com altres cops.

Però el nostre crit no ha produït l’efecte esperat. No s’ha encès cap bombeta ni s’ha sentit piiiiip, ni tot ha tornat a ser com abans. La mama ni tan sols no ens ha contestat.

Al cap d’una estona hem sentit el tris-tras de les seves passes que s’acostaven pel passadís. La mama caminava amb dues espelmes enceses, una a cada mà, ben a poc a poc, per por que el foc no li cremés els cabells, i vigilava que la cera que degotaven no s’escampés per terra. La seva ombra era llarga i sinuosa com una serp i es movia amunt i avall. Semblava un espectre. El Tim m’ha agafat la mà molt fort i ha fet un xiscle de bestioleta esporuguida.

–Mama? –ha preguntat amb desconfiança.

Com si no es cregués que era ella, com per estar-ne segur.

I potser tenia raó perquè la mama, a les fosques, semblava més prima i més blanca que mai.

–Qui et penses que sóc? –ha respost la veu de la mama mentre deixava una espelma damunt de la meva taula.

–Sembles un fantasma –ha gosat dir el Tim.

El Tim només té set anys i diu les coses tal com raja.

–Què ha passat? –he preguntat jo, intrigada.

–Una avaria, no saben quan podran arreglar-la.

–A tot l’edifici?

–No, es veu que és un problema d’aquí, de casa.

M’ha caigut el món a sobre.

–I el meu treball? Demà he de presentar-lo! La Núria i la Bet s’enfadaran amb mi!

I m’he imaginat les cares que farien les meves companyes quan els digués que m’havia quedat sense llum, just abans d’imprimir el document, i sense haver-lo guardat ni que fos dins d’un miserable llapis de memòria.

La mama no m’ha contestat. No ha sabut què dir-me. És clar, ella demà no ha d’anar a l’escola i no ha de veure’s les cares amb el profe. Ella ho té molt fàcil.

–Si demà continuem sense llum pots anar a treballar a la biblioteca –m’ha suggerit, fluixet, després d’una estona que m’ha semblat una eternitat.

M’he esverat, és clar.

–Com? Demà? Vols dir que demà l’avaria encara no estarà arreglada?

–No ho sé, Olívia, no ho sé –ha respost amb veu amoïnada.

I ha girat cua il·luminant el seu camí amb l’altra espelma.

–Però, però... –m’he regirat, nerviosa, i li he cridat perquè em sentís–, jo necessito carregar el mòbil i mirar la sèrie dels robots i tenir la samarreta verda planxada per demà i...

–Jo també necessito moltes coses i no les tinc! –ha dit la mama amb un to de veu que no admetia més queixes.

Les mares tenen aquesta forma de tallar de soca-rel les revoltes. Si tu dius que vols una cosa elles diuen que en voldrien dues.

I no és veritat.

Ella no seu al costat de la Neus, que sempre arrufa el nas si et fa pudor la dessuadora. Ella no té els cabells estarrufats com jo, que si no me’ls alliso sembla que m’hagi caigut una bomba de neutrons al cap. Ella no té deu grups de Whatsapp que comenten la sèrie de la nit i les fotos de l’Instagram. Ella no és jo i, per tant, els seus problemes no són com els meus. Els d’ella són infinitament més senzills.

–Com s’ho farà la mama per engegar el microones? –ha preguntat el Tim molt assenyadament.

Tot i que és petit, de vegades pensa i aquest cop té tota la raó. I és que la mama no cuina, la mama treu les coses del congelador i les fica al microones directament.

Què menjarem per sopar, doncs? I com rentarem la roba sense rentadora? I com m’assecaré els cabells sense assecador? I com planxarem? I com carregaré el meu mòbil? I el portàtil?

–Pobra mama, està tota sola a la cuina i a les fosques –ha somicat el Tim.

Potser sembla un nen compassiu, però estava mort de por i ha estat incapaç d’anar a fer-li companyia.

–No em fa gens ni mica de pena –he dit, molt enfadada.

I no era una frase d’aquelles de dir i prou. La gent gran ho és perquè ha viscut molt i sap el que es fa. La meva mare pot decidir, actuar, triar, remenar i fer el que vulgui amb la seva vida. Si les coses van maldades no pot donar la culpa als altres.

Jo, en canvi, sóc una estudiant de sisè de primària. Només tinc dotze anys i no puc votar, ni comprar-me un gos, ni viatjar en avió tota sola. Per no tenir, no tinc ni les claus de casa.

La culpa és seva i prou!

•2

L’ESCOLA

A L’ESCOLA No em creuen. No es creuen que fa una setmana que estem sense electricitat a casa i que la mama no aconsegueix que la companyia ens arregli l’avaria.

–I com ho feu per sopar? –m’ha preguntat la Meritxell amb insolència.

–Pa amb tomàquet i tonyina, i taronjada amb pinya –he respost.

–I res més?

–La meva mare és actriu, ja saps.

Tenir una mare actriu és tenir una resposta per a tot. Va molt bé per fer callar les amigues poca-soltes. Una mare actriu fa coses excèntriques i diferents de les altres mares, com dormir als matins i treballar a les nits, conduir una moto, vestir-se amb roba de mercadillo, dur els cabells de coloraines, pentinar la seva filla –o sigui jo– com la Pipi, fer entrepans de croquetes fredes o agafar una camioneta i anar amb els seus fills de vacances a la Bretanya a collir petxines, menjar creps i visitar dòlmens.

Cola.

Digui el que digui de la mama, cola sempre perquè és actriu i sortia a la tele. Era la perruquera Eva Tuixent de la telenovel·la del migdia i en els seus temps es va fer molt famosa. S’enfrontava tota sola als mafiosos del seu barri que traficaven amb coca, però tot i que feia patir déu n’hi do, no prenia mai mal. És clar, n’era la protagonista i les protagonistes sempre en surten ben parades, pensava jo. Fins que, en un tiroteig, va rebre una ràfega de metralladora i va morir.

Va ser tan sobtat que vaig plorar una tarda sencera com una bleda i el Tim va estar-se una setmana dormint al seu llit perquè tenia malsons. Pobre nano, va ser molt fort veure la seva mare com un formatge gruyère a la pantalla del televisor.

Ningú no s’imaginava que el personatge de l’Eva Tuixent acabaria així, d’una forma tan brusca. Ni la mama no s’ho creia perquè els productors no l’havien avisat i ella es va assabentar que la fregien a trets el mateix dia que va llegir el guió. Al principi va pensar que només estava ferida, però en veure el seu funeral televisat va haver de pair que l’Eva Tuixent havia passat a la història. El dia abans era una heroïna de la tele, i al dia següent estava morta i enterrada. Molt fort.

Es va quedar sense feina, és clar. I jo crec que també es va morir una mica perquè després de l’Eva Tuixent no ha fet res de bo: anuncis de detergents, un parell d’obretes de teatre com a secundària, moltes figuracions mal pagades i para de comptar.

Però els nens de la classe creuen que encara és famosa, li diuen la Tuixent, li pregunten on guarda la pistola i li demanen una selfie. Per això, quan vull que callin els despisto amb la cançoneta de la mare actriu. D’això en fa dos anys.

–Olívia! Pots passar un moment per direcció, sisplau? El director vol parlar amb tu.

Ho ha dit l’Empar, la cap d’estudis, una professora de matemàtiques amargada, com totes les professores de matemàtiques.

La classe sencera s’ha girat alhora per mirar-me –no sé per què tothom mira els qui anomenen– i m’he tornat vermella com un pebrot. No puc fer-hi res, em passa sempre que diuen el meu nom. No és que sigui tímida, tinc moltes coses a dir i a preguntar, però abans d’obrir la boca, si em miren, sento una escalforeta a les galtes i sé que aviat l’escalfor es convertirà en una cremor intensa, in crescendo, fins que sembli un semàfor.

Recordo que em va passar per primer cop quan vaig entrar a l’escola, era nova i la Mireia Boixeras, que seia al meu costat, em va preguntar com es deia el meu pare. Jo tenia sis anys i no ho sabia. De fet no sabia ni on vivia perquè a casa mai no se l’anomenava. I, posats a ser franca, no recordava ni quina cara feia. Aleshores, la Mireia em va assenyalar amb el ditot i va cridar ben fort a tots els nens i nenes que jo, la nova, no sabia ni el nom del meu pare i que era tonta. Tots van riure i jo em vaig posar com un tomàquet.

Aquell mateix dia, la mama em va explicar que el meu papa es deia Filippo Tancredi, que era un periodista italià, que s’havien conegut viatjant i que vivia molt lluny, a l’Àsia, fent reportatges i cròniques de país en país. La mama em va ensenyar un parell de fotografies del papa, de feia anys, i em va dir que era molt guapo i molt simpàtic i que al seu costat va viure un temps curt, però feliç. Va sospirar i va confessar-me fluixet, com si fos un secret, que potser algun dia ens vindria a veure perquè no coneixia el Tim.

El meu pare no ha tornat i reconec que em fa molta vergonya que em demanin per ell. L’Aina, que és filla de psiquiatres, em va dir que jo el que tenia era un trauma infantil. Em vaig enfadar i no vaig voler jugar mai més amb ella. Però de vegades penso que no anava del tot equivocada i que no he acabat de pair tenir un pare missing. Potser per això, sempre que els meus amics parlen dels seus pares m’agafa una tristor de tarda de pluja i moltes ganes de plorar. Aleshores m’aixeco dissimuladament i me’n vaig.

No sé si el trobo a faltar, però se’m fa estrany que tots els nens i nenes en tinguin i jo no. I potser estic moixa perquè no tinc records seus i no puc dir res d’ell. No puc rondinar perquè és un pesat com el pare de l’Arnau, ni un setciències com el pare de la Núria, ni un panxacontenta com el pare dels bessons López. Potser sí que l’Aina té raó, potser estic traumatitzada i per això m’enrojolo sempre.

La mama no ho pot entendre. És clar, ella és actriu i està acostumada a actuar de cara al públic. Per a ella és ben fàcil aixecar-se al mig d’una reunió de pares i protestar perquè només tenim mitja hora de pati o deixar anar un acudit i fer riure tothom. Jo sóc l’altra cara de la moneda. Calladeta i discreta, procuro que no em mirin gaire. Sovint creuen que sóc una antipàtica i una tibada o... que sóc tímida. Ves per on!

M’he aixecat, escuada, i he corregut cap al despatx del director bo i procurant que els meus companys no s’adonessin de la meva sufocació. He passat pels lavabos i m’he rentat la cara amb aigua ben freda fins que he tornat a tenir un aspecte normal. Després, he respirat profundament i he picat a la porta del despatx del dire.

No estava gens tranquil·la. Més aviat estava neguitosa. Segur que els professors li han dit que sóc una mentidera i que m’he inventat l’excusa de l’electricitat per no fer la feina que em demanen. A sisè ens pressionen molt amb la cantarella que l’any vinent anirem a l’institut.

–Passa, passa, Olívia, i seu.

El director és molt gran, o ho sembla, perquè té tots els cabells blancs i la pell arrugada com una pansa. És un home sec i seriós que ningú no coneix pel nom i que quan en passa alguna de grossa serveix per renyar els nens i espantar-los. És el dire.

M’he assegut amb els ulls baixos, per no envermellir, i he esperat que em fumés una esbroncada. Però no ha atacat com un buldog. En comptes de renyar-me ha estossegat un parell de vegades, com si no sabés ben bé com començar, i procurant fer una veu molt amable, m’ha demanat:

–Està bé la teva mare?

Era tan sorprenent que he aixecat els ulls de seguida.

–Què vol dir?

–Que si està bé de salut, vaja, si no està malalta.

–No, no està malalta. Per què?

L’home s’ha neguitejat, tamborinava amb un dit damunt la taula repetidament.

–És que li hem enviat un parell de cartes i no hem obtingut resposta. Teniu la mateixa adreça?

–Sí.

–Doncs no ho entenc.

–Potser, potser el carter s’ha equivocat de bústia –he dit jo per dir alguna cosa.

–Li hem trucat unes quantes vegades i no ens contesta.

–Des de la cuina no se sent el telèfon –l’he justificat.

–Tenim un problema i hem de parlar amb ella.

M’ha deixat de pasta de moniato.

–Quin problema?

Encara s’ha posat més nerviós.

–No hi fa res, són coses d’adults. Jo només volia saber si tot va bé i donar-te una nota perquè l’hi facis arribar personalment.

No m’ha agradat gens rebre un sobre per a la meva mare. M’ha fet sentir traïdora i dolenta. Que potser volien queixar-se de mi? O del Tim? O de la roba que portem? O del llibre de llengua que vaig perdre?

–L’hi donaràs, oi?

M’he aixecat amb el sobre tancat a la mà i les cames tremoloses. L’home s’ha adonat que estava un xic espantada i per distendre l’ambient m’ha fet la pregunteta que tothom em fa.

–I en què està treballant ara la teva mare?

I jo li he donat la resposta que he estat donant tot el darrer any.

–En res concret. Només troba feinetes.

És una resposta incòmoda. La gent es pensa que les actrius es passen la vida fent pel·lícules i obres de teatre i que van voltades de paparazzi i fans, però això només passa a Hollywood. La mama i molts dels seus amics prou que envien books a les agències, es presenten a tota mena de sèries i anuncis i fan llargues cues per a les proves de càsting, però no els agafen. Els diuen que estan passats de moda i que ja són grans. I els ofereixen coses molt mal pagades. La mama em va dir que l’últim mes havia treballat per quatre euros l’hora.

–Bé, dóna-li records.

He marxat amb un somriure fred, però en comptes d’anar cap a classe m’he ficat un altre cop al lavabo i he obert el sobre amb molta habilitat sense estripar-lo. Ja l’enganxaré amb pega un cop arribi a casa. L’he llegit d’una tacada i sense respirar.

Benvolguda Sra. Tancredi,

Els rebuts bancaris de la quota cooperativa i del menjador dels seus fills han estat retornats pel banc durant els darrers quatre mesos. Li preguem que passi per secretaria al més aviat possible per posar-se al dia dels pagaments.

En el cas que no respongui als nostres requeriments ens veurem obligats a prendre altres mesures.

Atentament,

L’equip directiu

Malgrat que estava tota sola al lavabo m’he tornat vermella com un semàfor.

•3

ELS REBUTS

ESTIC OBSESSIONADA amb les mirades dels altres. Tinc la impressió que em miren vergonyosament, com si em compadissin, com si trobar-se amb mi fos una situació que els fes nosa, o com si jo fos un destorb incòmode. Em passa amb els professors, els veïns, la mestra de ballet o la caixera del súper... I potser és veritat, perquè fa temps que no paguem els rebuts de l’escola, ni els de la comunitat de veïns, ni els de l’acadèmia de dansa ni els del supermercat.

La veïna de sota de casa fa veure que no em coneix, i prou que abans es feia la simpàtica perquè la mama sortia a la tele. A l’escola, els professors, que són bona gent excepte la de mates, em miren amb llàstima. La Núria, la meva tutora, em va dir que podia confiar en ella i que si tenia problemes els hi expliqués, però no vaig ser-ne capaç perquè no sé per on començar ni què dir-li. Només sé que em fa angúnia passar per davant de secretaria per por que em preguntin per la mama i pels rebuts que no paguem. A ballet, per estalviar-me el mal tràngol, he decidit no tornar-hi més.

–És un mal moment i prou –va respondre la mama quan li vaig preguntar cara a cara si no teníem diners–. Ara mateix estic esperant cobrar la feina del mes passat, que encara em deuen, i he hagut de pagar uns rebuts d’autònoms i uns d’endarrerits de la hipoteca. Ens hem quedat escurats.

–I aleshores?

–Ja saps que la setmana passada vaig fer una prova per a un paper d’una nova sèrie. El director de càsting, que és un bon amic, em va assegurar que seria per a mi. I si no em surt aquest hi ha un parell de projectes que són ben interessants...

Sempre diu el mateix. La mama és optimista de mena i creu que tot sortirà bé, però la seva explicació no em va deixar gens tranquil·la.

–Pagaràs l’escola, doncs? –vaig demanar, frisosa–. És que ja no sé què dir quan em pregunten... i em fa vergonya.

La mama em va fer seure a la seva falda, em va abraçar i em va omplir de petons.

–La meva escombreta xerraire, no pensis tant, pensar tant fa mal de cap. Estudia i prou. Les altres coses són feina meva.

La mama sempre ho acaba tot amb quatre magarrufes i un grapat de petons dolços. Em diu «escombreta xerraire» perquè tinc els cabells esborrifats com un fregall i quan era petita no callava. Però ja no me la crec.

El Tim sí que és un babau i es creu la mama, fins i tot quan li diu mentides. Dilluns, en tornar de la biblioteca, me’ls vaig trobar tots dos asseguts a terra amb l’abric, la bufanda, el gorro i els guants posats i rient com bojos. Estaven voltats d’espelmes, tenien una llauna de sardines al davant i cantaven una cançó.

–Què feu?

–Estem jugant a esquimals, ara vivim en un iglú –em va contestar el Tim.

Cert. Feia un fred que pelava, jo sóc de mena fredolica i vaig començar a tremolar. Em vaig témer el pitjor.

–Per què no engegues la calefacció? –vaig preguntar a la mama, que va defugir mirar-me als ulls.

–Perquè som esquimals –va respondre tranquillament.

I van continuar cantant.

No sóc idiota. Ens havien tallat el gas.

Ara no tenim gas ni electricitat perquè no hi ha diners al compte de la mama. El banc no ens dóna més crèdit, ens han cancel·lat la tarja i quan arriben rebuts, ja siguin de la companyia elèctrica, de l’escola o de l’acadèmia de dansa, el banc els retorna. Al súper tampoc no ens fien. L’altre dia que hi vaig anar a buscar oli, tomàquets i cereals i vaig demanar, com sempre, que ho apuntessin al compte de la mama, la caixera, la Sònia, em va dir que no podia ser i que si volia res que portés cash –és molt pedant, la Sònia– perquè ja hi devem molts diners.

A casa tot és molt estrany. La nevera ja no refreda, però tant se me’n dona perquè és ben buida. He d’escalfar la llet amb un fogonet de càmping, dormir amb quatre mantes al damunt, anar per casa amb l’abric posat, vestir-me amb espelmes, endollar el mòbil a la biblioteca, dutxar-me amb aigua freda, eixugar-me els cabells amb una tovallola, rentar la roba a mà i fer servir l’ordinador de les amigues.

La mama fa veure que no passa res, que tot és igual que sempre i que ens en sortirem d’una manera o d’una altra.

–Podem menjar, bonica, vosaltres dineu calent a l’escola i a la nit sempre hi ha un tros de pa, una peça de fruita i un got de llet. Mentre puguem menjar, tinguem un sostre i estiguem vius podem anar tirant –diu la mama.

Les seves paraules són tranquil·litzadores i fan que m’oblidi de pensar, que deixi de patir per mirar de resoldre el que no tinc manera de resoldre. Però la mama m’enganya. Ho he sabut aquesta nit, quan el Tim s’ha ficat al meu llit perquè tenia por.

–Hi ha un fantasma a casa.

–Un fantasma?

–L’he sentit gemegar.

–Ho has somniat, tonto.

El Tim, molsut com un porquet, s’ha adormit ben arrapat a mi en el temps rècord de quatre segons i mig. I aleshores he sentit els gemecs del fantasma. Eren de debò, el Tim no s’ho inventava.

M’he llevat de puntetes, bo i procurant no fer soroll, he caminat a les fosques passadís enllà, cap a la claror que venia del menjador, he tret el nas per la porta entreoberta i he descobert la mama plorant.

Estava asseguda a la taula, voltada de rebuts i carpetes, i tenia un paper a les mans que llegia i rellegia sense deixar de plorar. Estava més prima que mai, més pàl·lida que mai, duia els cabells deixats anar i una bufanda entortolligada al coll. Les llàgrimes li rodolaven galtes avall i el seu cos es movia rítmicament endavant i endarrere, com un ninot amb molles. Estava compadint-se, consolant-se a ella mateixa mentre seguia el ritme del seu plor i els seus gemecs.

Primer he pensat que tot plegat era una farsa i que estava assajant per a una nova sèrie de televisió. He esperat que d’un moment a l’altre recités una frase de pel·lícula, com «Déu meu, déu meu, no puc creure que m’hagis deixat! Ets un desagraït, però t’estimaré sempre». M’he quedat immòbil, frisosa de sentir un text teatral que podria ser un nou paper que ens salvaria del mal moment.

Però no.

Era de debò.

La mama no dissimulava, no fingia, no actuava. Simplement estava plorant.

Jo només l’havia vist plorar dalt d’un escenari o en una pantalla i se m’ha fet molt estrany saber que no estava representant cap personatge, que l’escena que jo veia era real perquè la mama en aquells moments era l’Íngrid Porta, una dona de quaranta-quatre anys ensorrada.

No he sabut què fer. M’he espantat tant que m’he quedat quieta, molt quieta, sense moure’m ni un mil·límetre. Al cap d’una estona he girat cua i me n’he tornat al llit.

Sóc una covarda. No he pogut abraçar-la ni xiuxiuejar-li paraules animoses com em fa ella. No he pogut assumir que la meva mare estigués desesperada perquè això vol dir que no hi ha ningú que vetlli per mi. Jo em pensava que la mama era forta i que em protegia. Que passés el que passés tindria petons, paraules dolces, esperances i que jo podria fer el ploramiques damunt la seva espatlla. Que si la vida em feia mal ella trobaria la solució als problemes posant-me la mà freda damunt el front i faria fora els mals pensaments i la febre. I que mai, mai de la vida res ni ningú no m’espantaria si ELLA era al meu costat.

Ara ja sé que no és veritat.

Veure una mare plorant fa molt de mal, hauria d’estar prohibit. És com fer-se gran de cop. És semblant a la decepció de saber que els Reis són els pares. I molt pitjor que la desagradable sorpresa de descobrir que els pares estan conxorxats amb les teles, les botigues, els professors i les ràdios i que tots plegats ens han enganyat anys i panys en una gran mentida col·lectiva fent-nos creure que el món és un lloc acollidor de color de rosa on els somnis es fan realitat una nit màgica.

Fa molta tristor.

Veure la teva mare trencada com una joguina vella i plorant com una criatura davant de rebuts que no pot pagar és un cop molt fort.

Aleshores... si l’única persona en qui puc confiar està perduda... com m’ho faré, jo?, he pensat, terroritzada. I de sobte, m’he sentit sola i desvalguda, digna de llàstima.

Ha estat una descoberta horrorosa.

I jo també he plorat tota la nit abraçada al Tim.

•4

LA VEÏNA

SÓC LA VEÏNA del pis de sota.

L’Eva Tuixent, pobra noia, està passant un mal moment. És la darrera víctima de la crisi que conec. Perdoneu que li digui Eva Tuixent, ja sé que es diu Íngrid Porta, però quan es va comprar aquest pis i s’hi va traslladar amb els nens ja era l’Eva Tuixent i, ves, no és gens fàcil canviar el nom de les persones un cop batejades.

Deia que l’Eva Tuixent va comprar-se el pis de sobre de casa durant els anys de la disbauxa. Aleshores tenia feina a la tele i ella i tothom creia que sempre podríem lligar els gossos amb llonganisses.

Però era un miratge. I és clar, quan ha arribat l’hora de la veritat s’ha adonat que no podia assumir tantes despeses: la comunitat de veïns, la hipoteca del pis, l’escola dels nens i vés a saber què més.

La comunitat de veïns hem fet la vista grossa un temps, però el deute s’ha anat engreixant i nosaltres tampoc no som rics. Ara farà un mes que el president de l’escala li va demanar molt amablement que fes el favor d’abonar els rebuts pendents, i ella, en comptes d’avenir-se a un tracte, va dir que li era impossible. Mare meva! Quina situació més desagradable! L’Eva Tuixent ens deu una picossada.

Com se li va acudir embolicar-se amb un pis de compra? Amb dues criatures petites i sense família! Diu que la seva mare té Alzheimer i és en una residència, que el seu pare va morir i que ella no té germans. Abans tenia nòvio, un xicot molt amable i guapot que feia de professor en un institut. Però van deixar-ho córrer. Jo no m’hi fico, però si hagués tingut parella potser les coses no haurien anat tan maldades.

El dia que li van tallar la llum em va demanar sisplau que li guardés les coses a la nevera i que li carregués el mòbil perquè havia de fer moltes trucades. Li vaig dir que no, amb educació. Jo no vull embolics de cap mena. El meu marit, que sempre remuga perquè em fico on no em demanen, va dir que havia fet santament.

Em fan pena les criaturetes, que no en tenen cap culpa, però ja m’ho conec. A aquesta gent els dones la mà i s’agafen el braç. Millor mantenir les distàncies i cadascú a casa seva. I encara falta el pitjor, em va dir el meu marit, que sempre l’encerta.

Al cap de poc li van tallar el gas i ara li han embargat la moto i la camioneta. Era d’esperar, però ella s’ho va agafar fatal. Va perdre els nervis i no va ser capaç de guardar les formes. Quina vergonya ens va fer passar a tots els veïns quan es va discutir amb els del banc a crits dient que ella tenia els seus drets.

Es veu a venir el final, però l’Eva Tuixent, més pelada que una rata, va amb el cap ben alt i es fa l’ofesa. Ara ja no em saluda en agafar el ascensor. Ni ganes.

Les coses com són, les agonies llargues i doloroses com més aviat s’acabin millor. Per a nosaltres, per a ella i per als pobres nanos.

•5

ELS MOBLES

JO HAVIA PENSAT moltes vegades que els mobles eren una llauna que ens podríem estalviar. Sobretot quan la mama em deia «vigila amb la taula, que és nova», o «tingues cura del sofà, que l’embrutes». Jo creia que eren un destorb perquè feien nosa per jugar a pilota i eren un perill a les nits, quan em llevava per anar al lavabo perquè, no sé com, sempre ensopegava amb una cadira que havia decidit canviar de lloc i posar-se al mig de l’habitació.

Per què hem de tenir tants mobles?, em preguntava. Al cap i a la fi els mobles s’omplen de pols i s’han de netejar, els llits s’han de fer, els armaris han d’estar endreçats. Quantes vegades no havia pensat que viuríem millor en una tenda de campanya sense mobles?

Però quan no hi ha mobles, quan el pis és buit i la roba s’amuntega a terra, el matalàs és damunt del parquet, no saps on deixar la clau ni on penjar l’abric i ja no tens cadires per ensopegar-hi, què voleu que us digui, t’adones que els mobles són com els amics íntims que encara que no et truquin sempre són a prop fent-te companyia. I es troben a faltar.

El Tim, en tornar de l’escola s’ha quedat amb la boca oberta i durant molta estona no ha pogut tancar-la. Sort que som a l’hivern i no li han entrat mosques.

Jo m’he quedat estabornida tot i que m’ensumava que en passaria alguna de grossa. No m’havia imaginat que algú es pogués endur els llits, el televisor, les cadires, les taules, els electrodomèstics i el sofà. No han deixat ni la torradora.

Jo em pensava que amb la camioneta i la moto ja n’hi havia prou, que amb els diners que havia aconseguit amb els nostres vehicles el banc es quedaria satisfet i deixaria de fer-nos la punyeta. Però es veu que no. Resulta que necessiten desesperadament els nostres mobles. Que miserables!

–Què ha passat? –ha preguntat el Tim un cop ha reaccionat i ha pogut parlar.

Jo esperava que la mama s’empesqués alguna història, però no n’ha estat capaç. Era a terra, asseguda amb les cames encreuades, i ni tan sols no ha aixecat el cap en sentir-nos arribar.

–Mama, que el Tim pregunta que què ha passat? –he insistit amb la veu esporuguida.

Ha alçat el cap un moment, m’ha mirat i ha xiuxiuejat.

–Digues-l’hi tu, jo estic molt cansada.

La mama mai no està cansada. És el primer cop que li sento dir que està cansada. Las cames m’han fet figa i he tingut por de debò. No de perdre els mobles, sinó de perdre la mama.

–Mama, què et passa? –he preguntat agenollant-me al seu costat i, aquest cop sí, abraçant-la.

–M’ho expliqueu o no? –ha demanat el Tim de sobte, com un ocellet perdut.

La mama continuava callada i m’he adonat que no tenia cap intenció de tranquil·litzar el Tim.

I jo no sabia què fer.

–Què passa? –ha repetit el Tim, fent cara d’espantat i empassant-se les ganes de plorar–. On són la meva tele i el meu llit? –ha somiquejat cada cop més trist, cada cop més petit.

–Mama, sisplau –he insistit per fer-la reaccionar.

Però la mama respirava molt de pressa, com aguantant-se les ganes de plorar, i mirava lluny, sense atrevir-se a aixecar el cap, avergonyida de ser allà al mig, incapaç de donar explicacions als seus fills sobre el que ens estava passant.

–No puc –ha dit fluixet, amb la veu esquerdada.

I de sobte m’ha caigut el món a sobre. M’he adonat que la mama no podia ni tan sols protegir el Tim. I el Tim, que se n’ha adonat, ha esclatat a plorar.

No he tingut cap més remei que fer-me càrrec de la situació. He somrigut amb somriure d’actriu, com quan la mama enganya el Tim.

–Però què fas plorant, no siguis tonto, si era una sorpresa!

El Tim ha callat en sec, s’ha empassat els mocs, s’ha eixugat les llagrimotes i se m’ha quedat mirant.

–Una sorpresa?

I he vist que, digués el que digués, s’ho empassaria. Tenia tantes ganes de creure’s mentides que l’únic que havia de fer era inventar-me’n alguna perquè pogués dormir a la nit.

Li he ofert la mà i li he demanat silenci amb un gest.

–Xxxxxxxt! És un secret, vine, vine amb mi.

M’ha seguit amb els ulls ben oberts i brillants, tastant amb anticipació l’emoció de compartir un secret i digerir una sorpresa. I a mi no se m’ha acudit altra cosa que treure’l d’allà i així donar temps a la mama per refer-se i a mi per tenir una idea.

–Au, anem al parc i així no ens sentirà ningú.

–És un secret molt secret? –ha volgut confirmar el Tim.

–Secretíssim.

Sembla mentida com en són, de volubles, els nens. Fa uns minuts estava fet un flam i ara en canvi ha sortit cap al parc com un coet, més content que un gínjol. Gairebé no el podia enxampar.

–Espera! No corris tant!

Ha entrat al parc com una fletxa i ha tombat cap als gronxadors. I mentre jo corria empaitant el meu germà no m’he adonat que hi havia un cable a terra.

–Vigila! Vigila! –m’han cridat unes veus.

Massa tard. He ensopegat i he caigut de morros al mig d’un munt de gent. En aixecar el cap he vist uns focus damunt meu i un senyor vestit com del segle dinou que m’ajudava a aixecar-me. De seguida ha vingut una senyora amb una faldilla amb mirinyac i una ombrel·la estampada, disfressada de dama rica, que cridava.

–Olívia! Olívia, t’has fet mal?

Era la Judith, una de les millors amigues de la mama. Una actriu.

M’ha fet dos petons i per damunt del xivarri s’ha sentit una veu acostumada a manar:

–Haurem de repetir la presa.

Ho he entès tot.

–Esteu rodant una pel·lícula!

I així, de cop i volta, i per pura casualitat, se m’han obert les portes del cel.

CARTA 1 DELS PRODUCTORS
DE HOLLYWOOD AL TIM TANCREDI

Estimat Tim,

Som uns productors americans molt importants que hem produït moltes pel·lícules.

La teva germana Olívia –quina sort tenir una germana així– ens ha fet arribar el teu currículum i la teva fotografia.

WONDERFUL! És impressionant la llista de coses que has fet tot i ser tan jove. Moltes felicitats pel teu dibuix de la balena –molt artístic– i pel teu poema de la papallona esclafada –molt emocionant.

Les teves notes no són per llançar coets, però sabem que t’hi esforces i que te’n surts prou bé amb l’anglès. Això ens ha agradat. Ja saps que els actors han de parlar com més llengües millor. Ser actor és viure disposat a fer la maleta d’un dia per l’altre, agafar un avió i anar a rodar a Austràlia, al Japó o a Madagascar. Es neix actor tot i que, com bé saps, sempre se n’aprèn, és una forma de viure.

Però, què t’hem de dir, a tu? Al Tim Tancredi, que va fer de Jesuset, de pastor i de dimoni als Pastorets de Sant Josep Oriol? Al Tim Tancredi que va actuar a l’anunci de bolquers amb només dos mesos i s’embrutava el nas amb la xocolata Nyam acabats de complir els tres anys i mig. Nice. Et vas fer una mica famoset i tot.

Valorem molt que ja sàpigues el que és un plató, un focus, un regidor, un micròfon i una càmera. No et pots imaginar els maldecaps que ens donen els actors novells que confonen el cable del so amb els cordons de les sabates.

Et deus estar demanant per què t’hem escrit. Doncs bé...Tatatxan!

Ha arribat el moment de donar-te la bona notícia. Precisament ara mateix estàvem buscant un actor si fa no fa com tu. De set anys, cabells castanys, ulls marrons verdosos, sense pales i amb l’ungla del dit gros negra.

Ja és casualitat, oi?

És clar que el que ens ha acabat de convèncer és saber que ets fill de l’Íngrid Porta. La teva mare és una actriu fantàstica, el meu soci i jo érem fans del seu personatge, la perruquera Eva Tuixent, i ens va saber molt greu quan es va morir. Per això volem que la teva mare, la teva germana i tu sigueu els protagonistes de la nostra propera pellícula.

De moment no et podem explicar més coses ni et podem dir els nostres noms. Tampoc no ens és possible venir a veure’t per signar el contracte perquè vivim a Hollywood i és massa lluny, però escriurem a la teva germana Olívia i ella et dirà el que has de fer.

Només una sola condició. No en parlis amb ningú, ni tan sols amb la teva mare. Les càmeres seran secretes i mai no les veuràs, no coneixeràs la directora, ni els membres de l’equip. Serà una pel·lícula de càmera oculta. Entesos?

Doncs, au, renta’t les dents cada dia, fes-te la clenxa al costat esquerre (que et queda millor), canvia’t els mitjons quan facin pudoreta i actua tan bé com puguis.

Molta merda!

ELS PRODUCTORS SECRETS

•6

LA PEL·LÍCULA

HA ESTAT UNA BONA IDEA. Després d’enganyar-lo al parc i empescar-me-les per prometre-li una gran sorpresa, aquesta nit el Tim s’ha llegit sense respirar la carta que havia escrit jo mateixa i s’ho ha empassat tot. Des de la primera paraula fins a l’última. Ha aixecat els ulls del paper, ha fet un somriure d’anunci de pasta de dents i ha cridat, contentíssim.

–Ara ho entenc! Estem rodant una pel·lícula! I per què no m’ho dèieu?

–Perquè no ens deixaven els productors. Era un secret.

–I ara ja no ho és?

–Els vaig dir que preguntaves molt i que era millor que sabessis que estaves fent d’actor. Ja veus que els va agradar força el teu currículum. Per això els vaig demanar que t’escrivissin.

–És que sóc molt bon actor –ha dit el Tim, estarrufant-se–. Sé plorar i tot.

–Perfecte. Serà una pel·lícula molt trista.

–Què passarà?

–No es pot dir. Només ho saben els guionistes. Nosaltres anirem rebent els guions, però no pateixis, no caldrà que te’ls llegeixis, jo ja t’aniré explicant les seqüències que rodarem cada dia.

–I com es diu la pel·lícula?

Per què els nens pregunten tant?

–El joc de la vida –se m’ha acudit de sobte.

–Jugarem?

–No. Nosaltres no. La vida jugarà amb nosaltres i hi haurà moltes sorpreses, moltes aventures.

–Que guai!

–No t’ho pensis. Haurem de rodar escenes difícils. Et semblarà que gairebé estàs vivint dins de la pel·lícula. Semblarà de debò.

El Tim s’ha quedat pensívol uns instants fins que ha somrigut i m’ha confessat, com si l’hagués enxampat fent una entremaliadura.

–Saps què? Jo em pensava que tot això de la llum i dels mobles era de debò.

–Que tonto –he dit, carinyosament.

–M’havíeu enganyat molt, molt.

–I és clar, és que la mama és una actriu genial. Però ara que ja ho saps, has de guardar silenci. Ni una paraula a ningú.

El Tim ha creuat els dits com un bon còmplice i ha pronunciat un jurament.

–Ho juro.

Li he fet pessigolles, s’hi ha tornat, no ens hem pogut aguantar el riure i hem acabat tots dos rodolant per terra.

És molt bufó, el Tim. El serrell li cau damunt dels ulls i de vegades, per veure-hi millor, se’l bufa. Quan es bufa el serrell me’l menjaria a petons perquè l’aire se li escapa pel forat de les dues pales del mig i fa un xiulet de petarrell. Sense les dents és més inofensiu, més divertit i fa cara de personatge de dibuixos animats.

Jo no vull que el Tim pateixi, no vull que s’ho passi malament ni que se senti com jo em vaig sentir l’altra nit quan vaig veure plorar la mama. Ja sé que és lleig dir mentides, però els grans també en diuen i s’inventen els Reis, el Tió i l’Angelet.

Vull estalviar-li la pena de saber que el món no és un lloc bonic i acollidor, de descobrir que les mares s’ensorren i d’adonar-se que la gent no és solidària, amable ni compassiva com ens volen fer creure. Encara és massa petit i es pot traumatitzar com jo amb la història del papa.

El Tim té sort. Ell no troba estrany no tenir papa perquè quan ell era petit la mama tenia un nòvio, el Sergi, i quan el Tim va començar a parlar li va dir «papa». Al Sergi li feia molta gràcia, el Tim, i va ser com el seu pare. El duia a fer volar estels al Tibidabo, a construir castells de sorra a la Marbella i a buscar formigues a Collserola. S’ho passaven molt bé junts.

Un estiu, ara farà dos anys, vam fer un viatge plegats. Vam anar a veure el solstici d’estiu, el dia més llarg de l’any, al cap Nord. Vam fer molts, molts quilòmetres, milions de quilòmetres, i pel camí vam fotografiar rens, fiords i foques. Dormíem dins la camioneta en matalassos, cuinàvem amb un fogonet de càmping i sopàvem asseguts sobre una manta mirant els estels. El Sergi ens explicava contes i la mama ens feia pixar de riure explicant acudits. Va ser molt divertit. Va ser el viatge més maco de la meva vida.

Quan el Tim pregunta pel papa està preguntant en realitat pel Sergi. Ell va ser el seu pare de veritat. A mi també m’hauria agradat que el Sergi fos el meu pare, o, si més no, que fos el meu pare adoptiu. Tindria nom, cara, el veuria i soparíem calent cada nit. Perquè el Sergi cuinava per llepar-se’n els dits dels peus.

L’any passat jo estava contenta perquè havia sentit d’esquitllentes que el Sergi i la mama parlaven de casar-se i d’anar a viure plegats. No li vaig dir res al Tim i m’ho vaig callar com un secret de germana gran. Millor, perquè a partir d’aquell dia van començar a discutir. Era estrany i vaig pensar que era perquè la mama havia perdut la feina i estava molt neguitosa. Però, no, el problema era que la mama no volia casar-se ni volia que visquéssim plegats. Potser perquè és molt independent o potser perquè no volia que la compadissin...

La mama no em va explicar mai per què van separar-se. Tant com s’estimaven. La mama quan vol no dóna explicacions. El Tim i jo vam estar tristos un temps. El Sergi i la mama feien bona parella i, a l’hora de sopar, al voltant d’una taula, asseguts tots quatre davant d’un plat d’escudella, semblàvem una família qualsevol.

De vegades tinc ganes de veure el Sergi i demanar-li que m’expliqui un conte. La veu del Sergi era suau com un abric de pells. Era una veu que m’acaronava i foragitava les pors, a les nits, mentre m’explicava històries fantàstiques. El Sergi llegia molts llibres, feia classes de literatura en un institut i estic segura que si sabés el que ens està passant ens ajudaria.

Però la mama no vol que ningú ens ajudi. És molt orgullosa. Per això ningú no sap res de la nostra situació. Quan l’hi vaig explicar a la Judith, es va quedar de pasta de moniato.

–No pateixis, Olívia, tinc molts amics i segur que ho solucionarem. Ja veuràs com tot s’arreglarà.

Tant de bo. Han passat un munt de dies i no n’he sabut res més. Només sé que la mama ja no riu, que tinc fred a les nits, que el pis és massa fosc, que em fa vergonya anar a l’escola i que als matins tinc molta gana perquè no duc entrepà a la motxilla. Hi ha nits que sopem un bocí de pa i prou. El tallem en tres trossos i donem el més gros al Tim. És un nen i ha de créixer.

Sé que som pobres, però aquesta paraula se’m fa molt estranya i no sé dir-la en veu alta.

•7

LES LLEIS INJUSTES

AVUI HE DESCOBERT que les lleis poden ser injustes.

Jo em pensava que per definició les lleis eren justes, però no, es veu que a cada país són diferents i no sempre són justes.

Al nostre país hi ha moltes injustícies, però una de les pitjors és que les lleis ajuden els bancs