1 La muntanya negra

UN DIA, quan la Formiga Piga estava a punt de sortir del niu es va trobar amb el forat tapat.

No podia ser que a aquella hora del matí, amb les fileres de formigues entrant i sortint del formiguer per carregar i descarregar grans de blat i altres mercaderies, la formiga portera hagués tapat la sortida amb el seu cos com si algun perill amenacés el niu.

Totes les formigues que s’havien quedat a dins estaven espantades i es preguntaven què havia passat.

Però de seguida el forat es va destapar i la Piga va poder sortir i les fileres que entraven i sortien van continuar la seva feina.

A fora, al costat del niu, la Piga va veure que s’havia format una muntanya negra. Una muntanya grandiosa que gairebé arribava fins al cel. Com que era tan a prop, va decidir de pujar-hi a veure si estava feta de pedra dura, d’argila o de sorra.

Quan només havia començat la pujada, la muntanya es va moure. Al començament la Formiga Piga gairebé no ho va notar. Però com que la muntanya s’enlairava, com si volés, i després tornava a terra, la ForPiga es va adonar que de tant en tant les fileres de formigues eren més petites i més llunyanes i per això va trobar que la muntanya negra caminava com un animal del bosc.

I així, amagada i quieta dins d’un foradet de la muntanya perquè les sacsejades no la fessin caure, la Formiga Piga va veure com s’allunyava del bosc i entrava en una mena de cova tan negra com la muntanya.

Un cop dins la cova, la muntanya es va quedar quieta. Però de sobte va sentir-se un soroll molt estrany, com si tota la cova trontollés tot i que la muntanya no es movia.

I més endavant van començar a sentir-se veus i riures i cançons i la Formiga Piga, una mica espantada, va començar a preocupar-se per si no podia tornar al niu. I a preguntar-se a quina mena de muntanya desconeguda s’havia enfilat.

2 El viatger misteriós

EL CAS és que a poc a poc la Formiga Piga es va adonar que havia pujat a la sabata d’un home que visitava el bosc i després havia tornat cap a la ciutat en un cotxe.

I ara la ForPiga es trobava molt lluny del seu cau i no podia tornar-hi. I a quin niu la voldrien si no feia la seva olor? Segurament que no podria tornar a veure la seva reina i les seves companyes fins que a aquell senyor li vingués bé de visitar un altre cop el bosc. I qui sabia quant de temps podia passar fins que aquella sabata tornés a trepitjar el prat on s’obria el forat del seu niu?

La Formiga Piga tremolava en pensar que el senyor potser no tindria ganes de tornar-hi mai més. I potser, si hi tornava, no portaria les mateixes sabates!

De manera que, així que va poder, la ForPiga va sortir de la sabata i va buscar un amagatall més segur, que li permetés observar, veure i sentir tot el que aquell senyor tenia intenció de fer en el futur per saber quan pensava tornar al bosc.

Van passar dies i dies en què la pobra ForPiga va pujar i baixar mitjons, pantalons, camises, americanes, corbates i samarretes… La qüestió era estar sempre amb aquell senyor per poder aprendre la seva llengua i conèixer els seus projectes.

Es posava al pit de la camisa del senyor, amagada sota la corbata, a l’hora de menjar, per arreplegar les engrunes que queien…, dormia als armaris i calaixeres on desava la roba…, es construïa nius a les butxaques per viatjar amb més comoditat quan l’home anava i venia…, s’escapava ràpidament quan ficaven la roba a la rentadora o quan el senyor es dutxava i ella feia camí al mig de la cama…, i fins i tot va trobar un amagatall a la barnilla de les ulleres, al costat mateix d’una orella, per poder escoltar amb més atenció les converses que tenia.

I així, al cap de temps i de molts esforços, va arribar a entendre que aquell senyor era un periodista que estava a punt de fer la volta al món!

Res de tornar al niu. En lloc de tornar a casa, la Formiga Piga hauria de fer… la volta al món!

3 Els carnets de viatge

DE PRIMER la Formiga Piga es va posar trista perquè veia impossible tornar aviat al niu, però després va pensar que podia aprofitar l’oportunitat de conèixer tota la terra i veure com era el món fins i tot més enllà de l’horitzó.

I va decidir portar d’equipatge una llibreta petita per anar-hi escrivint i dibuixant les coses més importants que trobés en el viatge, de manera que en tornar al niu podria explicar a tot el formiguer com era el món i les persones i els animals que l’habitaven.

Com deia la Formiga Vella, «el saber no fa cap nosa».

I tot just començar el llarg viatge, la ForPiga va començar també a redactar els seus carnets de viatge, un per cada lloc visitat, i tots plegats els va titular La volta al món de la Formiga Piga, que són els que ara mateix teniu a les mans.

4 Carnet preparatori

ABANS d’emprendre el viatge, vaig poder apuntar al primer carnet coses que vaig veure i pensar tot mirant els mapes, llibres i horaris que el senyor consultava, posada a la punta del coll de la seva camisa.

El món és rodó. Per això podem fer la volta al món i tornar al mateix lloc d’on sortim. Si el món fos pla el viatge no s’acabaria mai, això si el món fos infinit. I si fos finit, que vol dir que s’acabés en algun lloc, ens estimbaríem quan arribéssim al final, com si caiguéssim d’un cingle. Per sort el món és rodó.

Hi ha gent que es mareja als avions, i això és perquè, a la fira, de menuts no han pujat prou vegades a la roda, als cavallets o a les muntanyes russes.

Els viatges són molt importants, perquè així aprenem els uns dels altres. Els turistes són els viatgers que no aprenen res de res ni porten res de nou quan arriben o marxen dels llocs, perquè només prenen el sol.

Un oceà és un mar que abans no se sabia on acabava. Els antics, abans de descobrir Amèrica, es pensaven que era com el cel, que no tenia sostre, que no s’acabava mai. Però Colom va trobar Amèrica i des d’aleshores tothom vol anar-hi. Del mar, en canvi, sempre se n’han conegut els límits.

Colom va ser un gran viatger, un mariner, i va portar a Espanya per primer cop la xocolata, els tomàquets, els plàtans, les patates i el blat de moro. Sense Colom no tindríem el pa amb tomàquet ni el pa amb xocolata. Com que Colom viatjava sempre, ningú no sap on va néixer. I és que viatjar molt té aquest inconvenient, que et pots oblidar del niu d’on has sortit.

Altres grans viatgers han sigut Marco Polo, un italià que va anar a peu i a cavall a la Xina, i va portar-nos els espaguetis, l’arròs, els petards i el paper. Sense Marco Polo, a València no haurien pogut fer paelles ni castells de focs.

Els cotxes només són bons quan no hi ha embussos, accidents, peatges, avaries, criatures petites i multes. Amb el cotxe s’ha de portar també un xòfer, un aparcament, un mecànic i dipòsits de gasolina, oli, aigua i aire. Només es va bé en un cotxe quan és d’un altre.

En el meu viatge de la volta al món faré servir sobretot la maleta del senyor, la seva butxaca i la seva corbata per veure-ho i sentir-ho tot.

5 Primer carnet d’Àfrica: Egipte i les formigues sagrades

DES DE LA FINESTRETA de l’avió, posada a la barnilla de les ulleres del senyor que em portava, vaig poder veure que Egipte era tot un desert travessat per un riu ample, el Nil.

Després d’arribar al Caire i descansar a l’hotel, el senyor va agafar una barca molt bonica per anar riu amunt. Les vores del Nil eren plenes d’horts i cultius perquè, segons van dir, el riu creix molt un cop l’any i rega els marges.

Al llarg del riu és ple de palaus i temples i tombes molt antics, perquè fa milers d’anys Egipte era la nació més poderosa i important del món. En aquells temps manava el rei dels reis, el faraó.

Tot això ho explicava un guia al meu senyor i a altres viatgers que anaven a la barca amb ell.

Els faraons eren tan poderosos que no suportaven que res ni ningú desobeís les seves ordres. Els seus desitjos eren llei. Escrivien en signes, no pas amb lletres i, segons el guia, era com si per escriure el sol, dibuixessin O, la lluna ( , una estrella * , una nit estrellada ***, una casa ^, una persona alegre :-), una persona trista :-(, un noi )( i una noia (), un camí =, una cruïlla +, un ocell `´, una arma ¬, un pont #, una serp S, una porta A, un problema &, el palau del rei AAA, etcètera.

Era com si escrivissin amb jeroglífics; per exemple, T7iBU, que vol dir «té set i beu», o bé D9TTK, que és «de nou té teca», i encara un altre com ara 1K6O9K6 «ho cacis o no ho cacis». Ara amb els ordinadors també fem igual, així:-@ és un crit, :-& és un embolic, :- * és un petó, etcètera.

(Quan torni al formiguer proposaré a les formigues petites que s’inventin tot un llenguatge amb aquests signes. Anirà bé per deixar-se missatges a terra, pel bosc, amb branquillons com mistos i alguna fulla, o escrivint a la sorra.)

Així doncs, tothom obeïa el faraó. Fins i tot volia que l’obeís aquella que no ha obeït mai ningú: la Mort. I per fer obeir la Mort, el faraó va fer saber a tothom que ell no moriria mai, que quan tanqués els ulls per darrer cop el portessin a un palau grandiós que es va fer construir per descansar el seu cos adormit mentre la seva ànima viatjava a l’altre cantó de la vida.

Aquests palaus són les piràmides, amb entrades amagades i corredors secrets perquè ningú no hi entrés a destorbar el son del faraó.

Els metges netejaven el cos del faraó amb ungüents i olors i després l’embenaven de cap a peus i el cobrien d’or i diamants per fer el viatge més important de la seva vida. El faraó, preparat d’aquesta manera, es convertia en mòmia. I li deixaven al costat tots els tresors i fins i tot gerres de vi i blat per si tenia set i gana durant el llarg viatge. Fins i tot li deixaven al costat els seus animals més estimats.

Per als egipcis alguns animals eren sagrats, com ara els gats, les serps que servien per fer medicines, els mussols… i les formigues.

Segurament que les formigues eren sagrades perquè amb el seu entrar i sortir del niu, els egipcis es pensaven que arribaven fins al cor de la terra.

I el fons de la terra era un dels llocs que podien visitar els faraons adormits en el seu llarg viatge cap a l’altre cantó de la vida.

Per això els savis del palau del faraó respectaven i estudiaven les formigues, sobretot les que es ficaven més endins de la terra. I expliquen que un savi va aconseguir conèixer el llenguatge de les formigues i així va poder parlar amb una per demanar-li:

–Si arribes a les profunditats de la terra i veus passar el faraó que es va adormir fa poc, demana-li si necessita alguna cosa per fer-li el viatge més agradable.

La formiga A-Mi-Toth, que era llesta i ambiciosa com totes les formigues, va dir que així ho faria si trobava el faraó, i quan va tornar a sortir va dir al savi:

–El faraó és molt feliç a l’altre cantó de la vida, però encara seria més feliç si l’acompanyés en el seu viatge una formiga coberta d’or i de perfums com ell mateix.

I aleshores el savi va agafar la formiga i la va posar en un llit d’ambre, que és el líquid enganxós i groc com l’or que surt dels pins, fins que va quedar coberta de resina. I la va fer posar al costat dels regals que hi havia a la tomba del faraó perquè, com ell, la formiga no desaparegués mai.

Així la formiga A-Mi-Toth, com els faraons, va quedar enterrada amb el seu desig.

–Per això hem de desitjar només coses bones –va afegir el senyor, mentre contemplava les piràmides–, perquè els desitjos ens acompanyaran al llarg de la vida i serà l’única cosa que ens emportarem quan arribi l’hora del llarg viatge.

6 Segon carnet d’Àfrica: Les mil i una nits

JO m’havia posat a la solapa del senyor i mentre esperàvem l’hora de sortir de l’hotel per anar a l’aeroport per agafar l’avió amb què havíem de volar fins a l’altra punta d’Àfrica, d’Egipte a Sud-àfrica, vam topar-nos amb un xeic àrab molt educat i amable, que el senyor havia conegut el dia abans mentre admiràvem les piràmides des de la terrassa de l’hotel.

El xeic era un àrab dels que al seu país, Aràbia, tenen pous de petroli per omplir les benzineres de mig món, i quan va saber que anàvem a l’aeroport, es va oferir a portar-nos allà on volguéssim en el seu avió particular. Això sí, havíem de volar l’endemà, perquè ell necessitava tot un dia, com a mínim, per avisar tota la seva família, dones i fills, els seus secretaris i pilots. Els criats no podien preparar més de cent maletes en una hora.

I mentre el xeic sortia per donar les ordres per al viatge, va cridar una noia perquè distragués el meu senyor amb cançons i contes.

La noia era negra i molt bonica. Es deia Scheherazade.

–Oh –va dir el senyor–, Scheherazade, com la de Les mil i una nits!

–Sí… –va fer ella–. Coneix els contes de Les mil i una nits?

–Els he llegit en un llibre que em vaig comprar fa temps.

–Els blancs es pensen que tot es pot comprar i vendre –va riure ella amb cortesia–. Però ja deu saber que aquests contes, no s’acaben mai. I, si no s’acaben mai, com pot tenir-los tancats en un llibre?

El senyor es va quedar una mica parat.

–Els contes són els somnis que la gent somia desperta, no s’acaben mai –va continuar ella–, no es poden aturar, sempre en surten de nous. Així s’airegen una mica i no es rovellen.

Mentre parlava, Scheherazade va començar a tocar un llaüt que portava i després va encetar els contes:

–Explicaré el somni de la llibertat. I no us adormiu, perquè el meu amo em tallaria el cap si ho féssiu.

Així vaig saber que un sultà –el rei dels àrabs és el sultà– s’avorria molt al seu palau, i per animar-se feia cridar els rondallaires que contaven contes a les places i mercats. Però en acabar el conte, els feia tallar el cap perquè, acabada la història, tornava a avorrir-se.

Fins que va trobar una noia guapíssima que es deia Scheherazade. La noia va trobar la manera de distreure el sultà com a mínim mil i una nits, explicant-li un enfilall de contes que no s’acabaven mai. Així no li podia tallar el coll perquè si ho feia, mai no sabria com s’acabava el conte que havia començat al matí i no s’acabaria fins l’endemà, quan en comencés un altre.

JO, encara que només sóc la Formiga Piga, faré una mica el mateix, i trencaré la història que ens va explicar la nostra Scheherazade i l’haureu d’anar descobrint a poc a poc, a mesura que avanci el viatge, i enmig d’altres històries que trobareu.

Per començar només us diré que fa anys, quan els blancs es pensaven que tot es podia comprar i vendre, van agafar molts negres d’Àfrica, els van convertir en esclaus i els van entaforar en vaixells com si fossin troncs de fusta i els van portar a vendre a Amèrica. Feia poc que Colom havia descobert Amèrica i els homes blancs que hi havien anat a viure necessitaven gent que treballés la terra.

Un dia van fer presoner un negret simpàtic i entremaliat que es deia Selim i que…

7 Carnet de l’Orient

L’ENDEMÀ, quan Scheherazade ens havia deixat amb la mel a la boca tot just començar la història que venia després de la d’en Selim, vam agafar l’avió amb tota la família del xeic àrab i vam volar per tot Àfrica: selves, llacs, rius, deserts… I quan estàvem a punt d’aterrar a Sud-àfrica, el xeic va rebre un avís que anés volant –o sigui rabent com el vent– a Turquia perquè tenia una reunió imprevista amb tots els propietaris de pous de petroli per parlar del preu de la benzina.

–Heu estat mai a Turquia? –va dir el xeic al senyor, després d’aterrar un moment a Ciutat del Cap per posar combustible–. Així com Sud-àfrica és poblada de blancs i de negres, Turquia és mig europea i mig asiàtica.

Així, vam tornar a travessar Àfrica de baix a dalt fins a arribar a l’Orient que tenim més a prop. De Turquia, jo abans només havia sentit parlar del bany turc, que és un bany de vapor, i de la turca, que és una borratxera.

–Veieu aquell puntet de la costa del Mediterrani? –va dir el xeic–. Són les ruïnes de Troia.

Com que les dones i els fills de l’àrab no sabien què era Troia, el xeic va demanar al senyor que els expliqués què havia sigut la ciutat de Troia.

–Fa segles –els va dir el senyor–, a les costes de Turquia hi havia poblets de comerciants grecs, i sobretot n’hi havia un d’important que es deia Troia.

Un dia els grecs van enfadar-se amb els seus germans troians perquè una princesa grega molt bonica, Helena, va escapar-se de casa per anar-se’n a viure a Troia amb el fill del rei, Paris, que s’havia enamorat d’ella.

Helena era la dona més maca del món i els grecs van organitzar un exèrcit poderós per fer-la tornar per la força. Però els troians es van tancar a la seva ciutat i només sortien per atacar els invasors.

La guerra de Troia va durar molts anys i van morir-hi molts valents de tots dos cantons. Fins que, en veure que els troians no es rendien, els grecs, que eren molt enginyosos, van inventarse un truc per entrar a la ciutat emmurallada.

Van fer veure que se n’anaven però van deixar a prop de les muralles un cavall de fusta gegantí on s’havien amagat els soldats més ardits. Els troians van pensar que el cavall era un regal o un signe d’amistat, i a poc a poc van anar sortint i van arrossegar el cavall a dins de la ciutat.

I a la nit, quan els troians estaven confiats, els soldats grecs van sortir del ventre del cavallàs, van obrir les portes de la ciutat al seu exèrcit que s’havia amagat molt a prop i, entre tots, van sorprendre el repòs dels troians i van guanyar la guerra.

Helena, la causa d’aquell desastre, es va fer un tip de plorar, però va tornar a la seva terra, a Grècia, i no va parar de brodar fins que es va morir.

ABANS d’arribar a Turquia vam passar pel damunt de la ciutat de Jerusalem i d’una terra que també era partida, com Sud-àfrica per blancs i negres i Turquia per Europa i Àsia. Aquesta terra, Palestina per a uns i Israel per a uns altres, és compartida per àrabs i jueus.

Els jueus van passar-les molt magres. Fins i tot, en temps dels faraons, van haver de marxar de la seva terra i convertir-se en esclaus a Egipte, on els van fer treballar en la construcció de