Anna Manso

CANELONS FREDS

Editorial Cruïlla

Barcelona

PREMI GRAN ANGULAR 2008

Direcció literària: Montse Ingla Mas

Edició: Coral Romà i García

Disseny de la coberta: Estudi SM

Realització de la coberta: Jordi Salvany Duran

© 2008, Anna Manso, pel text

© 2008, Juanjo Sáez Domper, per la il·lustració de coberta

© 2008, 2010, Editorial Cruïlla Balmes, 245

08006 Barcelona

editorial@cruilla.com

Comercialitza: CESMA, SA

ISBN versió digital: 978-84-661-2533-8

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només es pot fer amb l’autorització dels seus titulars, tret de les excepcions previstes per la llei. Dirigiu-vos a CEDRO (Centre Espanyol de Drets Reprogràfics, www.cedro.org) si necessiteu fotocopiar o escanejar cap fragment d’aquesta obra.

Al Lluís, que se’n va anar, i al Nil, que va arribar

Als Pitotos. Gràcies per la vostra amistat i el vostre amor

A les Pendones. El que és meu és vostre. El que és vostre és meu

Papa, t’ho juro, no era una pilota,

era un globus!

Quim Manso (desesperat després de trencar un aplic amb el suau toc d’un globus)

La Didi observa l’home que té al davant amb ulls de biòloga nuclear. Fa la mateixa cara d’emprenyat que el Tinky Winky, el gos petit i rabiós de la veïna. De la coroneta li surt disparat un pèl rígid com una antena de telefonia mòbil que es belluga al ritme del seu enuig.

La seva mare, en canvi, només veu un director d’institut amb ganes d’expulsar una alumna torracollons.

–No pot venir a classe amb aquestes samarretes.

–Les du amagades sota la roba –respon la mare.

Tots dos claven els ulls en la Didi. A la samarreta hi du escrit: «Góngora i Quevedo: els millors laxants del mercat. Per cagar-s’hi!». A la professora de literatura espanyola no li ha fet cap gràcia el disseny de capsa de laxants amb la cara dels dos clàssics. I al director, tampoc.

–No es tornarà a repetir –promet la mare en nom de la Didi.

Tots dos tornen a mirar-la. L’un, acusadorament. L’altra, amb inquietud. La Didi du unes ulleres de sol de vidres liles. Si no les porta posades se sent com en Superman sense els calçotets vermells.

–No ho tornaré a fer –promet la noia amb ulls de vaca abans de ser sacrificada. És una cara que té assajada i que li surt prou convincent.

–No n’hi ha prou. T’hi has de comprometre –fa el director, burxant-la. L’alumna voldria respondre-li que mai no es comprometrà a convertir-se en un peix sense cervell. Es limita a pronunciar una mentida pietosa mentre torna a fixar-se en el pèl de la coroneta del seu interlocutor.

–M’hi comprometo.

El director no es refia de la Didi i vol que el seu compromís sigui dolorós. L’envia a parlar amb la Fòssil, la seva tutora. Té més de seixanta anys, fa classe de català i té un estil peculiar. La Didi entra al despatx i se la troba llegint un llibre.

–Seu –li ordena la dona, sense desenganxar el nas de les pàgines.

La Didi s’està cinc minuts de rellotge mirant el sostre, les parets i el terra. La dona no piula. De cop tanca el llibre.

–Ja està. Ja l’he acabat.

–I què tal? –li pregunta la Didi.

–Tu, fatal. El llibre, molt bé. Què farem, Diana?

Ningú més no l’anomena Diana. La resta de la humanitat sap perfectament que només respon quan li diuen Didi. La Fòssil ho fa per tocar-li els nassos i ella decideix no picar.

–Per què no ets com els altres estudiants i et limites a fer campanes? O a robar l’MP3 d’algú de la classe? O a fumar? O a ventar-te cops de puny amb les delinqüents de l’institut Condal?

La Didi rumia. Ara no sap si li està fent la rosca o si li està dient burra o què. Opta pel silenci.

–Mira, Diana. Vull que cremis la teva energia fent alguna cosa constructiva. A partir d’ara i fins que acabi el curs cada quinze dies m’entregaràs el capítol d’un llibre.

–Com? Que copiï el capítol d’un llibre?

–No. Vull que te l’inventis.

–Què?! I els deures? I els exàmens? –La noia està indignada.

–Calla i escolta: vull que aquest llibre et tingui tan ocupada que no et quedi temps per torturar psicològicament els professors. Només has d’escriure; i estudiar, és clar.

–Tot el curs? Som a novembre!

–Un mes perfecte per recollir-se a casa i escriure el que et vingui de gust. Ah. Ja has vist que m’he acabat el llibre. Necessito més material de lectura. El primer lliurament és per divendres. Tens dos dies.

–I si no em dóna la gana?

–No tindré altre remei que expulsar-te.

La Fòssil es posa dreta i se’n va amb pas tranquil, lent, impassible. S’ha guanyat el malnom a pols.

Fora del despatx la Monsti, la millor amiga de la Didi, l’espera. La Monsti és obesa i en realitat es diu Montse. Al primer curs d’institut li van canviar el nom per Monsti, de «monstre» i de «Montse». A ella li va semblar bé. Va ser la primera a fer servir el seu malnom de forma oficial. La Monsti és pràctica i accepta les coses tal com són. La Monsti i la Didi es van fer amigues de seguida. Els seus escàners mentals van llegir-se mútuament com a membres marginals de l’institut. No encaixen ni amb el grup de les nenes horteres, tot i que també porten roba hortera, sobretot la Monsti, ni amb l’estol de nois amb l’hormona accelerada, tot i que les seves hormones també s’estan activant. I tampoc no són immigrants amb ganes o sense ganes d’integrar-se. En el seu institut hi ha poc marge per a la dissidència. O ets dintre o ets fora. La Monsti i la Didi són fora.

–Què? –La Monsti la mira amb els ulls carregats amb tres quilos de maquillatge.

La Didi es toqueja les ulleres de vidres liles. És un tic.

–He d’escriure un capítol d’un llibre cada setmana! Me l’he d’inventar. Currar-m’ho jo.

–I de què anirà?

–I jo què sé! –L’esperit pràctic de la Monsti la fa sortir de polleguera.

–Pots escriure sobre l’època glacial... A la Fòssil de ben segur que li encanta!

La Monsti es peta de riure ella sola. Fa el burro i exagera les rialles. Sense voler topa contra una prestatgeria del passadís. Una figureta de ceràmica d’un pastor i una pastora cau a terra i es trenca. La noia es voldria fondre. Amb aquesta figureta, un vas del bar de l’institut i el pom de la porta del laboratori ja ha trencat la seva ració d’objectes d’aquesta setmana. No ho pot evitar. Per sort ningú no ho ha vist. Les amigues amaguen els bocins a la motxilla i, un cop fora de l’institut, els llencen al contenidor.

–Com t’ho fas per trencar tantes coses? –pregunta la Didi.

–No ho sé. No m’hi fixo. Un dia un psicòleg va dir a la meva mare que no tinc controlat el límit físic del meu cos.

A les amigues tant els fa, el límit del cos de la Monsti. La mare de la Monsti, en canvi, no deixa de repetir-li que és una desferra social. Bé, li diu que és un desastre i que no serveix ni per fer de cobradora d’autopistes; perquè la mare de la Monsti té mala llet i poc vocabulari. A la Monsti no la traumatitza el que digui la seva mare ni el silenci tàcit del seu pare. Ho assumeix i actua amb lògica: treu males notes i, si aprova, és per seguir a la mateixa classe que la Didi.

Les noies van fins al centre comercial i escolten tots els discos de ranxeres que els permeten, fins que la dependenta se’n cansa i les fa fora. Ja és tard i no tenen altre remei que tornar a les porqueries de cases i les porqueries de famílies que els han tocat. La Monsti és la petita de tres germans i passa més desapercebuda, però la Didi és filla única. El focus de llum li cau sobre el cap així que traspassa la porta. El seu pare aixeca el nas del diari i la reprèn:

–On eres? Fa una hora que hauries d’haver arribat. La teva mare ja m’ha explicat tot el que t’ha dit el director. I la senyoreta Martínez, què t’ha dit?

La Didi triga un moment a reaccionar fins que hi cau. Ah. La senyoreta Martínez és la Fòssil. Menteix i diu que l’ha obligat a fer un treball sobre l’origen de les paraules samarreta i cagar. Ho diu tan convençuda que els pares se la creuen, o simplement no tenen gaire interès en el que faci la seva filla; mentre no els cridin a parlar amb el director, és clar. El focus de llum és dèbil i escarransit i s’apaga ben aviat.

–Aquesta dona és una mica rara –remuga el pare.

–Deixa-la. Ja deu saber el que es fa –respon la mare–. I la nena, val més que pateixi ara i s’adoni de com n’és, de cruel, la vida. La Diana de Gal·les va viure massa contemplada i quan va ser gran mira com li va anar, a la pobrissona.

S’asseuen a taula i fan veure que són una família ideal. Però no ho són. La mare està obsessionada amb la Lady Di i cada dia es pren quatre pastilles per fer-se passar els milions de mals de cap i cefalees que pateix. I el pare mira les notícies de la televisió com si l’haguessin abduït i intenta no discutir amb la seva dona. No parlen de res. Fins i tot han deixat de demanar a la seva filla que es tregui les ulleres de vidres liles quan és a casa. La Didi els observa i somieja que en realitat no són humans. Són un parell d’extraterrestres que no entenen el funcionament de la Terra. O potser al seu planeta els habitants no es comuniquen. Se’n va a la seva habitació. Ha de pensar de què anirà el llibre de la Fòssil.

Obre la motxilla i troba, amagat entre les carpetes, el cap esberlat de la figureta de ceràmica. S’asseu i encén l’ordinador.

Capítol 1: El nen destructor

En Manel era un nen destructor que ho trencava tot. Per això era destructor. Si no, de què, li dirien «destructor». Però anem al gra, senyoreta Martínez. En Manel passava pel passadís i, paf, es carregava un llum. Entrava a la cuina i, crac, una tassa queia a terra. S’asseia al sofà i, pum, una molla se n’anava a prendre vent. Anava de visita a casa la tieta i, bum, la figureta del pastor i la pastora feta pols. No podia evitar-ho. Una força interior l’empenyia a actuar com les fulles esmolades d’una trituradora (una de les bones, no d’aquelles que et venen a les botigues made in China). El resultat era la destrucció permanent d’un fotimer d’objectes. No es podia dominar i un accident en succeïa un altre i un altre i un altre...

Els seus pares estaven desesperats. La seva mare era la que treia més el tema. Va arribar a plantejar-se lligar-lo de mans, però el seu pare li va recordar que els peus d’en Manel eren igualment fatals per a la matèria sòlida. Lligar-lo de mans i peus ja els va semblar passar-se de rosca. Sobretot perquè algun veí malintencionat podia interpretar erròniament el seu intent repressor i denunciar-los a la policia per maltractadors. I això sí que no, que ells eren uns bons pares.

En Manel tenia ordres estrictes de passar-se les tardes assegut davant del televisor sense canviar de canal. Tenia por de moure’s, de tocar el comandament; en resum, tenia por de disgustar els seus pares.

Un dia la mare el va apuntar a classes de ioga perquè ioga li va sonar a relaxació i relaxació a alliberament. En Manel no va dir res i va assistir a la primera lliçó. Ell estimava la seva mare.

El mestre de ioga era un paio menut i gras, però una passada d’àgil. Era capaç de tocar-se el nas amb el dit petit del peu esquerre. I de rascar-se l’orella amb un genoll. Es deia Paco.

En Paco aviat va copsar (podria dir pillar, però fins i tot jo sé que no és correcte, senyoreta Martínez) l’estranya naturalesa d’en Manel quan el nen va trencar el boli que li havia donat per escriure la seva talla de sabates. En Manel va obrir la boca i va confessar: «Ho trenco tot». En Paco, en lloc d’esverar-se i fer-lo fora el va acollir amb un somriure. Li va organitzar un racó personal sense res que pogués convertir en puré. Tant li feia, haver de llençar l’estoreta trinxada després de cada classe. I per evitar problemes va folrar el terra del petit espai personal del nen amb tres capes de moqueta per protegir el parquet (que li havia costat una pasta).

En Manel va flipar amb les classes de ioga com feia temps que no flipava amb res. No havia nascut per fer ioga però hi posava entusiasme i força de voluntat. Li costava recordar les postures, se sentia menys flexible que un pal de cistella de bàsquet, intentava entendre què carai era la respiració conscient sense aconseguir-ho, però era feliç, feliç i lliure ni que fos dues hores a la setmana.

Després de quatre mesos de classes, en Paco va parlar amb el seu alumne.

–Mira, xaval, tu tens poder.

En Manel va obrir els ulls com dues pantalles planes de vint-i-set polzades.

–Què?

–Que sí. Que ets poderós. Tens allò que els que en saben en diuen «força infinita» –li va aclarir el mestre.

–I això és dolent? –va preguntar el nen, que ja es veia a venir la cara d’histèrica de la mare.

–No, no, i ara. Però has d’aprendre a controlar-la. No pots anar pel món com si fossis el Godzilla.

–Ui, jo sóc un desastre. No podré.

El mestre li va dedicar un dels seus somriures d’enrotllat i es va treure una ploma de gallina de la butxaca. La hi va donar i li va dir:

–Tira-la a terra. Amb força.

–La ploma? –En Manel va sospitar que en Paco havia fet massa vegades la postura del gos que surt del volcà i que li havia afectat el reg sanguini.

–Sí, la ploma; amb molta força. Imagina’t que tires la ploma a terra com si fos una pedra –va explicar en Paco.

El nen va aclucar els ulls, va tirar la ploma a terra i la hi va clavar! Es va quedar amb la boca oberta. N’haurien pogut entrar i sortir mil mosques, de la seva boca. Hi podrien haver fet una festa i després tocar el dos. Hi podria haver hagut una manifestació de mosques i ell ni les hauria notat, de tan oberta com la tenia. En Paco li va explicar que ell coneixia la persona que podia ajudar-lo a controlar la seva força infinita i li va donar una carta per als seus pares amb l’adreça.

–Tranquil, els teus pares no tenen per què saber-ne res. He escrit que aquí tu ja no t’ho passes bé i que t’envio a classes de respiració. Per calmar-te. Pels desperfectes. Perquè no passi més.

–Ah, estaran contents –va contestar en Manel més tranquil. No volia ni imaginar la cara de restrets dels pares en sentir les parauletes força infinita.

En Manel i en Paco es van fer una abraçada d’amics per sempre. En Manel va intentar no trencar-li el còccix però va anar d’un pèl: només li va dislocar la costella flotant.

Arribarà el dia que la mare d’en Manel deixarà de suplicar-li que no es mogui? Quina mena de persona deu ser, aquesta controladora de força infinita? Els seus pares deixaran de treballar tretze hores al dia? Doncs per saber-ho, senyoreta Martínez, haurà d’esperar que torni a donar-me la gana d’escriure.

La Didi entrega els fulls a la Fòssil divendres. També en porta una còpia a la Monsti, que se la llegeix a classe de filosofia. La Didi se la mira de reüll. Té por que s’ofengui.

–Una vegada vaig tenir una professora de hip-hop que es deia Pili. Era enrotllada –explica la Monsti.

–Ah, sí? I per què ho vas deixar?

–Quan vam fer el ball de fi de curs em va posar a primera fila. Però llavors vaig passar. No el vaig fer. Li vaig dir que tenia la grip.

–Per què?

–Només ho feia perquè estic com una vaca, per tot aquest pal de fer-te sentir bé, no perquè pensés que ballava com la Jennifer Lopez.

–T’ho va dir ella?

–No va fer falta. Ho sabia.

Callen de cop perquè la professora de filosofia les mira amb una cara poc amistosa.

La Fòssil fa anar la Didi al seu despatx. Llegeix un llibre nou.

–Per demà vull que em busquis deu sinònims de enrotllat, una passada i flipar.

–La història li ha agradat o no?

–No opino sobre cap llibre fins a la pàgina cent.

La professora torna a enganxar el nas a la novel·la. La Didi se’n va amb el dubte de si la trobada ha anat bé o què. Com sempre. La Didi surt a les escales de l’entrada de l’institut. Una colla de noies fumen, mengen pipes i xerrotegen intercalant sons aguts entremig d’altres d’encara més aguts. La Monsti, per esmorzar, menja un entrepà de xoriço i un refresc.

–Les Mari Pepis avui estan revolucionades –li explica la Monsti. Les Mari Pepis són la colla de noies esveltes, guapes i estupendes de la classe.

–Per què?

–Ha vingut un professor nou d’informàtica i diuen que està molt bo.

–I la Rosa?

–Ha agafat la baixa per depressió.

–És clar.

La Rosa és la tercera mestra que passa per les aules d’informàtica. El professor, efectivament, està de molt bon veure. Du pantalons de cintura baixa. Du polseres de cuir. Du tres quilos de cera als cabells. Les Mari Pepis sospiren. El professor demana als alumnes que obrin el programa que fa pàgines web perquè avui començaran a fer-se una pàgina personal. El professor els explica quatre coses sobre com funciona el programa i surt al passadís sense aclarir-ne el motiu. La Didi i tota la classe el veuen com parla pel telèfon mòbil. Parla mentre es passa els dits pels cabells, pentinant-los i despentinant-los durant tres quarts d’hora. La Didi i la Monsti comparteixen ordinador. Naveguen i troben una pàgina que ven aparells d’estètica online. Demanen informació i pressupost d’una depiladora làser i uns rodets aprimadors. Quan el professor torna a entrar falten cinc minuts per acabar la classe. La Didi es mira la seva amiga. Connecten telepàticament.

–Ho fem? –pregunta la Didi en veu baixa.

–Fem-ho –s’hi apunta, riallera, la Monsti.

De cop la Monsti es tira a terra i comença a sacsejar el cos.

–Aaai! Ai! Aaai! –crida, desesperada.

La Didi s’aixeca.

–Estàvem jugant a un joc en línia i li ha agafat aquest atac!

Les Mari Pepis les miren horroritzades. Saben què passa i es moren de vergonya. El professor se’ls acosta ràpid. S’ajup al costat de la Monsti, que fa veure que té convulsions.

–Deu ser un atac d’epilèpsia. Ho vaig llegir en un diari! –exclama una Didi angoixada.

–No hauríeu d’haver jugat a res! Us he dit que féssiu la pàgina web! –crida el professor, nerviós.

–Vostè no hi era! –respon la Didi–. Estava parlant pel mòbil!

La Monsti de sobte agafa el professor pel coll del jersei, l’atrau cap a ella, l’abraça, giravolta per terra i l’home intenta desfer-se de la humanitat de la noia, que aprofita l’avinentesa per grapejar-li el cul. I de cop deixa anar l’astorat professor. S’atura. Es posa dreta.

–Ja m’ha passat.

Sona el timbre. S’han acabat les classes.

–Benvingut a l’institut, i tranquil. No direm que ha fet campana –xiuxiueja la Didi al professor en to confidencial.

El professor, pàl·lid, es deixa caure a la cadira i es queda sol a la classe mentre els alumnes marxen. Una Mari Pepi se li apropa, li agafa la mà, li prem en senyal de solidaritat i se’n va.

Les dues amigues riuen i riuen fins que els fa mal la panxa. La Monsti trenca una porta. La Fòssil surt del seu despatx alertada pel soroll.

–Diana, Montserrat, dilluns vull trenta euros per a la reparació de la porta. I tu, Diana, no t’oblidis dels sinònims.

Diuen que sí amb el cap i quan la Fòssil desapareix esclaten a riure una altra vegada.

–Pobre tio! S’ha quedat blanc com el iogurt! –exclama la Monsti.

–Ja tenim nom.

Amb aquesta breu cerimònia bategen el nou professor, del qual ja no en recorden el nom real. La Mari Pepi Analisa se’ls ha plantat al davant sense que se n’adonin i ara els deixa ben clares les seves obligacions com a alumnes de la classe:

–Mireu, guapes, aquí pringuem tots. Teniu el talonari de loteria. Els números que no vengueu us els mengeu vosaltres yourselves.

L’Analisa els endossa un talonari de loteria a cadascuna. Amb el que en treguin l’institut pretén fer més barat el viatge de fi de batxillerat. Ni la Monsti ni la Didi no tenen cap intenció d’apuntar-se al viatge, però és costum de l’institut que tota la classe hi col·labori, vagi o no de viatge al càmping de Salou. Aquest any, però, volen intentar aconseguir prou diners per anar de càmping a Benicarló, i les poques ganes de vendre loteria de les noies aixequen suspicàcies.

Un membre destacat de la colla dels Hormonats passa davant seu. És l’Hormonat Kevin.

–Us venc els números de loteria si vosaltres instal·leu una webcam al vestuari de noies.

La Monsti s’acosta a en Kevin. Se li acosta encara més. L’arracona amb els seus grans pits contra la paret del passadís. El noi sua i amb un gest ràpid s’ajup, s’esmuny i se salva de morir asfixiat.

–Jo potser sóc una tia destructora, però també sé controlar la meva força.

–I com t’ho fas?

–Concentració, Didi, concentració.

–T’ho copio per al llibre.

–Tot teu.

La Didi i la Monsti surten de l’institut i, empeses per la inèrcia, tornen al centre comercial. Aquest cop escolten cançons pop portugueses.

–Monsti, fes-me la coreografia.

–Quina?

–La del hip-hop. Encara te’n recordes?

–És clar que sí. Però ara vols que balli?

–Tens molt de públic. Demostra’ls que ets més bona que la culgròs de la Jei Lou.

La Monsti es treu els auriculars i es concentra. Comença a ballar de manera frenètica. S’entrega al ball com si en depengués la nota de l’examen de selectivitat (examen que a hores d’ara cap d’elles no té clar si vol fer). Fa tres voltes en l’aire. El terra vibra quan la Monsti aterra. La Didi la mira, fascinada. És pura energia. Quan acaba, la Didi l’aplaudeix i els guàrdies de seguretat les fan fora.

A casa, la Didi demana trenta euros per a una suposada excursió al Museu del Tèxtil. El seu pare remuga que les escoles s’ho munten molt bé, però li dóna els bitllets sense fer gaires escarafalls.

La Didi es tanca a l’habitació. És divendres, però de fet tampoc no li espera un dissabte ni un diumenge gaire emocionants. Engega l’ordinador i escriu.

Capítol 2 : Concentració extrema

A la carta en Paco deia que en Manel necessitava fer un pas més, que la mestra nova que li recomanava li aniria molt bé i tot de ximpleries d’aquelles que fan que els pares i les mares dormin millor a les nits (que si seria adient per al seu creixement personal, que si l’ajudaria amb els estudis, que si pedagogia, que si evolució personal i tota aquesta deixalla mental).

Total, que l’endemà en Manel ja trucava a la porta de la Pili. La Pili era alta, alta i silenciosa. Quan va veure que somreia de la mateixa manera que en Paco es va tranquil·litzar. La Pili el va atendre com si fos una persona molt important, o això va pensar en Manel, perquè el va rebre amb unes paraules misterioses.

–Ho sé tot. En Paco ja m’ho ha explicat.

I va endinsar-se passadís endins. O més ben escrit encara: va desaparèixer pel passadís. En Manel la va seguir, intrigat. La Pili li va explicar la base de la seva tècnica:

–Concentració, concentració i concentració.

O, el que és el mateix, el difícil art de pensar en una sola cosa. La Pili va començar suaument. Li va assenyalar el terra perquè segués, li va plantar un cactus davant dels morros i li va manar que mirés el cactus. Que no pensés en res més. Que pensés en el cactus, en el cactus, en el cactus.

–Cada vegada que t’adonis que el cap se n’ha anat a prendre birres, et punxes suaument amb una espina del cactus. Res. Una punxadeta mínima. I tornes a mirar i a pensar en el cactus.

En Manel no li va dir que era menor d’edat i que ell no prenia birres, per no crear energia negativa ja de bon començament. Es va limitar a fer-li cas, però en acabar la classe tenia una pila de forats al dit. L’endemà es va punxar menys, però va haver de mentir a casa i dir que a l’escola ara jugaven a teràpies alternatives i que a ell li havia tocat fer de pacient d’un acupuntor. Fins que un dia gloriós va aixecar-se després de seixanta minuts, va mirar la Pili i li va dir:

–Ho he aconseguit.

La Pili llavors el va iniciar en la concentració extrema. Primer, amb una aspiradora; després, amb una tauleta de centre; més endavant van passar a un armari. I en Manel va acabar el curs hiperconcentrat en un ciclomotor rovellat. Era un geni de la concentració i, el més important, ja no trencava res de forma involuntària. La Pili el va acomiadar amb una frase que prometia:

–El proper curs aplicarem la força.

En Manel va pensar en l’aplicació de la força mentre prenia el sol a Benidorm. Va entrenar-se en la concentració mentre pujava i baixava de l’atracció Vomitomix del parc temàtic de torn. I va desitjar que fos setembre, ja, fins que al final el seu desig es va complir.

El desig del Manel es complirà amb unes classes ben emocionants de la Pili? Podrà convertir-se en el p... amo del barri quan sàpiga aplicar la força? La seva mare deixarà d’obligar-lo a menjar entrepans de paté de porc, que en realitat és carn de porc feta puré? Apa. A fer-se fotre i esperar. I no s’ofengui pel fotre, que és un verb molt nostrat. Que vostè en el fons té sentit de l’humor.

Adotzenades al vagó de metro, la Didi i la Monsti observen com els Hormonats toquen tot el que poden dels culs i les cuixes de les Mari Pepis. Algunes els responen amb un cop precís de genoll a l’engonal. D’altres s’hi posen bé. N’hi ha més de les primeres que de les segones. La Didi i la Monsti en saben el motiu. Les noies de la classe troben els nois poc afavorits per la natura. No hi ha més misteri.

Les portes del vagó s’obren i la classe es vessa per l’andana. Avancen pels carrers de la ciutat com un ramat de bous. Un cop arriben a la Fira de les Noves Professions es dediquen a acumular el màxim de regals inútils: adhesius, bolis, xapes, carpetes, llibres, imants, llanternes, clips...

–On vols que anem? –pregunta la Monsti.

La Didi no en té ni idea. Acluca els ulls, giravolta sobre si mateixa. S’atura i assenyala. Obre els ulls i veu el punt d’informació de noves tecnologies. És ple com un ou. Li fa mandra. En tria un altre: elaboració de productes alimentaris artesanals. Hi ha una noia amb rastes del mateix color lila que les seves ulleres. Per què no?

S’acosten a la parada. Els informen que després del curset podran produir formatges, o melmelades, o conserves. Que al final del curset han d’aprovar un examen no gaire difícil que els atorgarà un títol. I que han de viure fora de la ciutat perquè els productes alimentaris artesanals de ciutat no tenen sortida.

Un noi i una noia les graven amb una càmera de televisió i els fan una pregunta. La Didi voldria tocar el dos, però la Monsti s’hi posa bé. Els pregunten què els sembla la fira i si s’estimen més produir formatges, melmelades o conserves. La Monsti diu que no sap què triar. I que tampoc no té gaire clar si és la seva professió de futur. Ella es veu més com a representant d’artistes. O com a advocada matrimonialista. Llavors, l’Hormonat Santi entra dins el pla i declara a càmera:

–Tens raó, tia! La cosa del menjar no et sortiria a compte! T’ho menjaries tot abans de vendre-ho!

Els Hormonats Víctor, Kevin i Riki riuen i criden com tres babuïns en zel. El Iogurt apareix, els fa fora i demana disculpes a la noia de les rastes i a l’equip de televisió. Demana a l’equip de televisió que no facin servir les imatges. Els periodistes el tranquil·litzen aclarint-li que no es tracta de cap connexió en directe i que esborraran la cinta. El Iogurt flirteja amb la noia de la tele i, en un intent de fer-se el simpàtic, sense preguntar l’opinió de les alumnes, proposa que la Didi i la Monsti tornin a repetir la intervenció. La noia ho pregunta a la Monsti, que s’estima més deixar-ho estar. La Didi es preocupa per la seva amiga:

–Vols que els trenqui una cama?

–No. És massa ràpid. Ha de ser alguna cosa més cruel.

–Com què?

–Com embolicar-me amb ell. O amb qualsevol altre.

–Però què dius?

–Quin és el seu pitjor malson? Penjar-se de mi. O de tu. D’una de les dues.

–Impossible.

–Què t’hi jugues?

La Didi somriu. I per què no? La vida és massa avorrida. Cal salpebrar-la de tant en tant, i ella n’és una especialista. La idea de la Monsti li agrada, podria ser seva. Es posen d’acord pel que fa al premi. Qui guanyi es quedarà el que vulgui de l’habitació de l’altra. La Monsti puntualitza:

–El llit no val, que els meus pares em maten. Encara l’estan pagant.

–És clar que no. Només es pot triar una cosa teva, teva. Ni llit, ni ordinador. I el teu llit de nena de deu anys no m’interessa.

–Firmo. I que quedi clar que el meu llit tampoc no m’agrada.

–Fet.

Les noies caminen per la fira com si passegessin per un camp d’oliveres. Miren enllà i no es fixen en res, relaxades, fins que s’adonen que el Iogurt s’atura a tafanejar en un estand. La Monsti ha canviat d’opinió pel que fa al professor.

–Ha estat legal.

La Didi no té altre remei que estar d’acord amb la Monsti i rebla el clau:

–Jo el pujaria de categoria. Li podem dir Bífidus.

–Actiu o no actiu?

–Ja ho veurem. Però què mira? Ei, ha agafat fulletons i tot! Anem-hi.

El professor ascendit a categoria de iogurt bífidus ignora que les dues amigues l’espien. Agafa la informació que vol i se’n va. Les noies treuen el nas a l’estand, que resulta ser de professors d’educació física. Pregunten per la mateixa informació que el tros d’home que acaba de venir. Els donen prospec-tes per apuntar-se a un curs de formació de professors de karate. Les noies agafen el material i se’n van. Es miren les fotos dels prospectes amb estranyesa.

–Tu creus que sap karate? –es pregunta la Didi.

–Massa... no ho sé... massa tou, no? Se li desmuntaria el pentinat.

Tornen a casa amb una bossa plena de fulletons. S’aturen davant d’un contenidor de reciclatge de paper i obren la bossa per abocar-hi tot el que han recollit. La Monsti rebusca dins la bossa.

–Espera, que em guardo el pal aquell d’elaborar formatges i melmelades.

–Per què?

–Viure lluny d’aquí pot estar bé.

–Però si no et saps fer ni una truita.

–N’aprendré. I què vols? Que faci com els meus germans? Un de cambrer a l’aeroport i l’altre de conserge en un edifici d’oficines?

No. La Didi no ho vol. Però l’opció de viure al camp i fer melmelades per a esnobs de ciutat tampoc no la convenç. Però si la Monsti ho té clar sap que no hi ha res a fer. I ha d’admetre que és una sortida pràctica. I que viure lluny del seu barri sempre, sempre, sempre serà una elecció intel·ligent. I que, com diu la Monsti, tant és fabricar formatges, llonganisses, melmelades o el que sigui. El que importa és fer alguna cosa i tocar el dos de casa. La Didi troba que la Monsti té sort perquè ja sap el que vol. Ella no vol ni pensar que no sap ni què pensar.

–Va, i jo em quedo el fulletó del karate.

–Didi, tia...

–No és per a mi.

–Ah.

Se’n van directament al centre comercial, però el guarda no les deixa passar. No hi podran tornar fins que no el canviïn. Cada tres mesos l’empresa fa fora el guarda de seguretat i en contracta un de nou. Calculen que al noi que les ha fet fora només li falten tres setmanes perquè li donin la carta d’acomiadament. Estan temptades d’explicar-li-ho, però els fa mandra ser cruels. Ja s’ho trobarà. L’empresa li enviarà una carta i no serà per felicitar-lo per haver fet fora dues adolescents.

Fa fred i la resta de botigues on poden arrecerar-se són massa lluny. És hora de tornar a casa. Se citen per a l’endemà. La Didi pensa què triaria si guanyés l’aposta que ha fet amb la Monsti. El més probable és que cap de les dues no aconsegueixi entabanar ningú de la colla dels Hormonats. Però si ho aconseguís triaria les bambes de color platejat que la Monsti es va comprar l’any passat. La Didi es va passar tot l’any fotent-se’n, però en realitat es mor de ganes de tenir unes bambes com aquelles. A més, la Monsti les aprecia molt, aquelles bambes, només se les posa els dissabtes per anar a mirar les botigues del centre de la ciutat, fet que n’augmenta el valor i, en conseqüència, el seu interès.

La Monsti també té pensat què vol de la Didi: les ulleres de sol. És la seva possessió més preuada, el que li rebentarà més de donar-li. I una juguesca és això. O no?

Les noies s’adormen amb un somriure als llavis, imaginant-se la cara que farà l’altra quan li hagi de donar el premi. No dediquen ni un minut a rumiar com aconseguir que un noi que només es fixa en mosses de talla trenta-vuit en avall i amb la consciència de ser guapa ben clavada al cervell, s’enamori d’alguna de les dues pàries de la classe. Ja ho rumiaran demà.

Capítol 3: El karate interior

La Pili el va rebre amb un paquet de regal sota el braç. En Manel el va obrir: era un karategui d’aquells que et fan semblar un paio sa i tal (sí, sí, no vull aplaudiments, he canviat el tio pel paio, però que sàpiga que em nego a utilitzar la paraula més enllà de la cosa escrita, perquè ja deu saber que sóc l’element discordant de la classe, massa per anar dient a tothom: «Ei, paio, vés a prendre vent»). La Pili va deixar anar una frase de les seves. (Senyoreta Martínez, que què és un karategui? Va, dona, no em decebi, un karategui és allò que els profans en diuen un quimono. O això diu el prospecte de l’institut Mestre Cho per a formació de monitors de karate.)

–El karate et farà savi.

I la Pili li va ensenyar karate. En Manel hauria jurat que la Pili era professora d’halterofília i que aplicaria la força aixecant pesos, o professora d’arrossegament de carros amb bous, però no, la Pili era professora de karate. El seu karate no tenia res a veure amb les pel·lis orientals salvatges que tant agradaven als Pitotos, la colla de bèsties del barri. Era un karate intern, de dins a fora, karate pur, en deia la Pili. El nen ja es veia fotent cops de peu i cops de puny a tort i a dret, i la mestra el va fer baixar de la parra.

–Res de repartir cleques a ningú. Encara no. Has de controlar la força.

El primer dia d’entrenament la Pili el va dur fins al lavabo de casa seva. Li va donar un martellet petit i li va ordenar:

–Trenca les rajoles d’una en una.

De primer en Manel trencava les rajoles de quatre en quatre. Fins i tot va fer un forat a la paret que va comunicar el lavabo amb el rebedor. Però va activar la concentració extrema i va trencar les rajoles tal com li havia manat la dona. Després la Pili li va dur rajoles noves i morter.

–Enganxa les rajoles d’una en una.

La mestra li va mostrar com: va fer el morter, va posar-ne una mica a la rajola, va col·locar la rajola al seu lloc i la va picar suaument amb un martell de goma. En Manel la va imitar a la seva manera. En lloc de quatre caixes de rajoles en va necessitar setze, però a final de mes va acabar el lavabo. En Manel es preguntava què coi tenia a veure fer de paleta amb el karate, però confiava cegament en la Pili. Fins i tot va continuar confiant en ella quan el va dur a la cuina i li va manar que fes el mateix que al lavabo. Dos mesos després en Manel tenia un ofici: enrajolador.

–No, el que tens és control de la teva força –va replicar la Pili quan en Manel, fart d’enrajolar, li ho va deixar anar. En Manel es va aturar a pensar un moment.

–I tu tens lavabo i cuina nous.

–Sí, sí. I ara tindré un jardí de pedretes nou –li va anunciar la Pili.

La dona el va conduir fins al pati del darrere, un tros de terra amb terra. Bé, i amb tres sacs de pedres grosses.

–Converteix-les en grava.

En Manel es va passar un mes i mig esmicolant les pedres. Havia de parar atenció per no convertir-les en pols. Al final aquell tros de terra es va convertir en un tros de terra amb pedretes la mar de bufones. La Pili hi va posar quatre plantes, dues gandules, una tauleta i una ombrel·la.

–T’has guanyat els mitjons fúcsia.

–No eren cinturons? Cinturons de color marró, groc i així?

–En el meu karate, no. Són mitjons, i el fúcsia és un color molt important: vol dir que pots començar la fase d’entrenament tècnic.

I el darrer mes del curs en Manel es va sentir un autèntic karateka. La Pili, vestida també amb un karategui i uns mitjons de color verd fluorescent que van despertar l’enveja d’en Manel, el va iniciar en els cops de peu, els cops de puny, els salts, les aturades, les giragonses, les claus i les reclaus.

Alguna vegada van haver de parar l’entrenament perquè en Manel oblidava la seva força i enviava la Pili a l’altra banda de la sala amb una orella dislocada. Llavors la mestra l’instruïa en la conducta espiritual del bon karateka interior.

–Res de pastissets de súper. Res de robar cargols a la ferreteria. Res de prendre l’esmorzar als nens del parvulari. Res de colar-te a la cua de l’ambulatori. Res de copiar les instruccions del xampú i fer-les passar per la solució del problema de química. Res de barallar-te amb les iaies que posen menjar als gats.

En Manel l’escoltava i assentia. Ell mai no feia cap d’aquelles coses que deia la Pili, però tampoc no va trobar necessari aclarir-li-ho. Pel que va deduir, es tractava de no tenir mals rotllos amb ningú i portar-se bé.

A final de curs la Pili li va entregar uns mitjons blaus amb cors verds. Aquell estiu en Manel es va convertir en un nou Manel. Ja no trencava res i estava més content. Els seus pares estaven tan satisfets que es passaven el dia llegint el diari, sense patir per si el nen destrossava el xiringuito de la platja. (Ho he buscat al diccionari i xiringuito es diu guingueta, però si poso guingueta ningú no sabrà de què coi parlo, senyoreta Martínez. Tot i que, ara que hi penso, només l’ha de llegir vostè, perquè li prohibeixo terminantment que aquest text infecte surti del seu despatx.) En Manel, fins i tot va fer amics, concretament un amic que es deia Joan Francesc i feia fotos de cagarros de gos.

I el curs següent la Pili el va continuar instruint. Amb el pas dels cursos va guanyar els mitjons de ratlles liles i vermelles, els de color blau elèctric, els de color caqui amb taques magenta, els verd moc, els grocs amb pallassets de coloraines, els platejats amb rombes daurats, els d’hologrames i, finalment, quan en Manel estava a punt de fer disset anys, va guanyar els mitjons de color verd fluorescent.

Aquell dia, en Manel, convertit en un tio espaterrant, catxes i tope simpàtic, va sentir una alegria immensa i, a la vegada, una tristesa molt empipadora.

–I ara què faig?

–Concentra’t –va ser l’única resposta que li va donar la Pili. Després el va acomiadar amb una abraçada i dos petons.

Senyoreta Martínez, que creu que farà el pavo? Macramé? Telecomunicacions acústiques? Cuina pija? Jo tampoc no en tinc ni idea. Ja m’inspiraré.

La Monsti fa dos dies que no va a classe. La Didi li truca.

–La meva mare s’ha trencat una cama. Ha estat dos dies a l’hospital.

–Com?

–A la dutxa. Va caure.

–I ja és a casa?

–Sí.

–I com està el seu nivell de mala llet? Agre? Podrit o tòxic?

–Està.

–Aquesta tarda passo i et porto els apunts.

–No cal.

–A mi no em costa res. I passo de la mala bava de la teva vella.

–Que no. Ei, m’has d’enviar el que has escrit.

–La Fòssil ara vol que li porti vint sinònims de tope.

–A les set el meu pare torna de la feina. Quedem a la perfumeria?

–Quedem.

A les set en punt les noies es troben a la perfumeria Castro Urdiales, una botiga immensa plena de perfums, maquillatges i productes químics indeterminats. La Didi es posa una mica de perfum Smelling Nights i la Monsti una crema per aconseguir una pell de vint anys.

–Però si només en tenim setze! –exclama la Didi.

–Per això. Jo vull tenir pell de vint anys. Sense grans, barbs, ni porus oberts com les portes d’El Corte Inglés.

La Didi ho troba lògic. Li regalen una mostra de laca i se la guarda a la motxilla per a la seva mare. La dona en gasta a litres mentre intenta convertir els seus cabells rinxolats i foscos en els cabells rossos, llisos i lacats de Lady Diana Spencer. La Didi no sap si li fa pena o ràbia, la seva mare. Avui, però, li ve de gust fer-la feliç. Fer feliç una mare amb un pot de laca de mostra és barat i fàcil. I, ja que hi és, aprofitarà per demanar-li per enèsima vegada que instal·lin Internet a casa.

–Com està, la teva mare?

–Amb la cama trencada –respon la Monsti.

–De conya. Però com està?

–Igual que abans de trencar-se la cama.

A la Didi li sembla que la Monsti no té ganes de parlar de la seva mare i, ves per on, ella en vol saber més coses.

–La teva mare té molt mala gaita, però s’ha de reconèixer que ens feia uns entrepans de mantega amb sucre i cacau en pols que eren fabulosos –insisteix.

–Així estic de prima.

–Pujo a casa teva a veure-la. Va. Li regalo la laca aquesta.

–Li han donat una pastilleta per al dolor i dorm tot el dia.

–Diazepam o Tranxilium? –La Didi recita els noms dels medicaments que pren la seva mare.

–I jo què sé! I ja n’hi ha prou, de parlar de la meva mare. Tu i jo no parlem de mares. Jo no et pregunto per la teva i tu no em preguntes per la meva.

La Monsti té raó. I gairebé tampoc no van l’una a casa de l’altra. Les seves cases són massa reals. S’estimen més els centres comercials i les botigues de qualsevol cosa que es pugui emprovar, tocar o tastar. La Didi l’ha cagat.

Però s’obliden