Per al meu nét, en Nil

M’HAN REGALAT una llibreta.

Vaja, exclamareu, quina caca de regal!

Ja sé que no és de bona educació dir «caca de regal», però és el que direu, i com que és el que direu ja ho dic jo, però ben pensat no ho dic jo, perquè dic el que vosaltres direu.

O el que penso que direu.

I us equivoqueu: no és una caca de regal, perquè és una llibreta molt maca. La coberta és de color blau, del mateix to que quan mires l’horitzó i sembla que el cel i el mar s’ajuntin, que té aquell to tan..., bé, no sé com descriure-ho..., un to de color de cel blau i de mar blau que s’ajunten.

Si no sabeu de què estic parlant podeu fer dues coses:

a) Quan aneu a la platja us ho mireu i així entendreu què vull dir.

b) Tanqueu els ulls i us ho imagineu, que per a això serveix la imaginació, per saber com són les coses quan no les hem vist mai.

A més a més, els fulls són de quadrets i a mi m’agraden molt quan són de quadrets, perquè tinc molt mala lletra i escric sempre tort. Començo bé, però acabo la línia una mica més avall, i com que escric moltes línies, perquè tinc moltes coses per explicar, com més escric més malament em queda el treball. I la mestra sempre m’ho diu: «Mira que tens idees i tens gràcia explicant-les, però quina lletra i quina presentació...»

I l’Anna, que és la nena que seu al meu costat i que sempre m’ajuda a fer la tombarella, perquè és molt bona saltant, fent tombarelles i fent la vertical, doncs l’Anna, quan veu una redacció meva i veu el desastre de la lletra i de la presentació sempre sap trobar-hi coses bones: és com si estigués plovent i bufés el vent de través i les gotes d’aigua anessin cap al costat on bufa el vent.

I les gotes d’aigua, ja ho deveu haver endevinat, són les lletres i les paraules i les frases que escric i quan mires tot el full sembla que plogui.

A mi no m’estranyaria gens que l’Anna acabés sent poeta. Bé, poetessa, que la mestra sempre ens diu que hi ha poetes i poetesses i ella, com que és una nena, serà poetessa. I potser ens casarem, perquè m’agrada molt i jo, m’ho sembla però no hi posaria la mà al foc, també li agrado. Un dia vaig sentir l’àvia Roser que parlava amb la mare i li deia:«Aquestes coses de l’amor es veuen a venir. Jo, a ton pare, el vaig veure d’una hora lluny.» Doncs jo ho veig a venir, això meu amb l’Anna.

Bé, pot ser una caca de regal, però és un regal original, perquè ningú de vosaltres ha rebut mai una llibreta de regal.

Aquesta llibreta me l’ha regalat un veí meu, que és carnisser i té els dits molt gruixuts. La mare diu que són com botifarrons i que els té així de tant tallar carn, que això s’encomana, com la grip. Però jo no sé si m’ho diu de broma, perquè un que toca la trompeta no té pas els llavis com si estigués tocant la trompeta. O sí.

M’estima molt, el veí carnisser, que es diu senyor Mariano, perquè quan vaig néixer es veu que tenia molta pressa per sortir de la panxa de la mare i vaig arribar a aquest món dins la carnisseria. Estava comprant i encara li faltaven quinze dies. Aleshores li va passar una cosa una mica misteriosa: va trencar aigües, i no m’ho feu explicar perquè no sé ben bé què és això de trencar aigües, perquè ja em direu com es pot arribar a trencar l’aigua, i ell va telefonar a una ambulància però jo tenia molta pressa, que ja us ho he dit abans, i quan va penjar el telèfon que tenia a la rebotiga i va anar a ajudar la mare jo ja estava traient el cap per entre les seves cames i el carnisser la va haver d’ajudar com va poder i tot va anar molt bé i vaig sortir sense gaires dificultats, bé, això és el que diu la mare, perquè jo no recordo res de res. Ara bé, del que estic ben segur és que els vaig donar un ensurt de mil dimonis.

Ah, em descuidava el més important, el cordó del melic me’l va tallar el carnisser amb un dels ganivets que feia servir per tallar la carn de xai i un dia me’l va regalar i el tinc a casa, però me’l guarda la mare, perquè és bastant gros i està molt ben esmolat i si el toco podria prendre mal.

Ja veieu que aquest carnisser em fa regals molt originals, perquè a cap de vosaltres us han regalat mai de la vida un ganivet de tallar carn de xai.

Sóc una mica fill del carnisser, ell sempre m’ho recorda, perquè diu que la primera cosa que vaig veure d’aquest món va ser la seva cara d’espant. Si ell ho diu deu ser veritat, perquè jo no recordo res de res.

I ell m’estima, perquè, si no, no em faria regals, que no en té cap obligació. I sempre són regals originals, que ja us ho he dit abans però insisteixo, perquè vull explicar-ho tot molt bé. L’any passat, per exemple, una capsa amb un compàs, que només l’he fet servir una vegada perquè em vaig clavar la punxa que té al dit i vaig dir que valia més deixar-lo tancat dins la capsa i que ja el faria servir quan fos una mica més gran. I fa dos anys, una bossa per guardar-hi la tovallola i el vestit de bany. I en fa tres...

No, no tiro més enrere, perquè sé què esteu pensant: una bona caca de regals, és el que et fa el carnisser.

Però originals... i útils, i això no m’ho podeu negar ni discutir.

Aquesta llibreta té una condició: he d’escriure set raons per les quals m’estimo els meus pares. Ni vuit ni sis. Set. Aquesta és la condició que m’ha imposat el carnisser. I també m’ha dit que no cal que les hi ensenyi, que se’n refia, de mi, i que sap que ho escriuré el millor que sàpiga.

Jo no entenc gaire per què vol que escrigui això, però li he donat la meva paraula d’honor i quan jo dono la meva paraula d’honor dono la meva paraula d’honor i res em fa tirar enrere, perquè a les pel·lícules i en els llibres on surten els meus herois preferits, quan donen la paraula d’honor no la traeixen mai, però mai mai, ni de broma, ni que els amenacin amb totes les armes del món ni amb les tortures més espantoses. Els meus herois són així, no poden fer-hi més, i el meu pare sempre em diu que les persones hem de tenir paraula i si jo he donat la meva paraula al carnisser i li he dit que escriuria set raons per estimar els meus pares ho faré, tot i que no sé per a què redimonis em servirà, i a ells tampoc, perquè no els ho penso deixar llegir mai de la vida, ni que m’ho demanin de genolls, ni que m’amenacin amb totes les armes del món... Bé, això hauré d’esborrar-ho, perquè ells mai no em farien mal. Potser ho deixaré llegir al carnisser, perquè em sembla que li agradarà saber que he fet el que m’ha dit i que sóc un nen de paraula d’honor. I a la mestra tampoc l’hi deixaré llegir, perquè m’ho tornarà tot ple de guixots, que són les faltes que faig i, si no en faig i em surt bé, encara és pitjor, perquè em diu «reiet, en aquesta redacció no hi ha gairebé faltes, ets molt espavilat» i per postres em fa un petó i jo em moro de vergonya, però em moro molt, perquè sóc de paraula d’honor, però també tinc vergonya. Molta vergonya, sobretot quan em fan petons davant de l’altra gent.

Per tant, cada vespre, abans d’anar a dormir, escriuré un d’aquests motius i si el pare o la mare em pregunten què faig ja em buscaré una excusa. I si és el meu germà el que vol tafanejar li diré que em deixi tranquil i que se’n vagi a pastar fang, que no sé perquè es diu així, però la meva àvia Mercè sempre engega a pastar fang el meu pare, que és el seu fill, quan es posa pesat, que és gairebé sempre, amb què les sabates li fan mal i que vol anar amb sabatilles tant si plou com si neva com si cau un sol de mil dimonis peluts o com si ha d’anar mudat, a un casament, per exemple. I l’àvia li diu: «No sé com t’aguanta, aquesta santa amb qui t’has casat.»

Necessitaré una mica més d’una setmana, perquè el dissabte i el diumenge descansaré, perquè escriure cansa molt i, a vegades, la mestra se n’oblida, com que ella no ho ha de fer, només ho ha de corregir, doncs ens fa escriure uns treballs que són massa llargs i pesats com deu elefants i deu hipopòtams i deu rinoceronts i quan l’hi diem ella riu i diu: «Apa, exagerats, el que us passa és que sempre esteu rondinant.»

Avui començo. Posaré un títol i el pintaré i quedarà molt més bé que si començo sense títol.

El títol és fàcil de trobar, perquè serà com un resum de la raó que escriuré per dir que estimo els meus pares.

Començo i ho escriuré tot en majúscula.

PRIMERA RAÓ

PERQUÈ EM VAN POSAR
UN NOM CURT

EM DIC NIL, nom de riu de l’antic Egipte. Sabeu on és Egipte? No és gaire lluny i una nena de la meva classe, la Mireia, hi va anar per les vacances d’estiu i em va portar una fotografia del riu i em va dir que era el riu que portava el meu nom i jo li vaig dir que era a l’inrevés, perquè el riu ja existia abans que jo arribés al món, a la carnisseria del carnisser.

A Egipte hi ha tres coses: el riu Nil, les piràmides i les mòmies.

I cocodrils. I gent. I ciutats. I pobles. I cotxes.

I molta sorra. Doncs n’hi ha nou.

I fa vent i la sorra fa dunes i les dunes es belluguen, que això m’ho va explicar la Mireia, que deia que era com quan la mare i el pare, el seu pare i la seva mare, perquè a casa no ho he vist fer mai, pleguen els llençols. Es veu que els agafen per les puntes i fan onades i la Mireia hi juga. I les onades són com quan el vent bufa i les dunes es belluguen. I em va dir que al desert, a la nit hi fa molt fred, i durant el dia, molta calor. I se senten sorolls i ella em va dir que es pensava que eren fantasmes, o monstres del desert, o mòmies que no estaven ben enterrades i sortien quan es feia fosc, això ho vaig dir jo. Però el seu pare li va dir que aquests sorolls tan misteriosos tenien una raó científica. Li va explicar que les pedres, durant el dia, s’escalfen una cosa de no dir, perquè fa molta calor, moltíssima, i a les nits es refreden tan de pressa que peten i fan aquest soroll tan estrany. Però la Mireia em va dir que no s’ho acabava de creure i que ella pensa que el seu pare li va explicar això perquè no tingués por.

Jo sí que m’ho crec, perquè el pare de la Mireia és professor de la universitat. No sé de què, però si és professor deu saber moltes coses, perquè per ser professor has de saber moltes coses.

Doncs jo estic content de tenir un nom curt i quan anava a P4 ja sabia escriure’l, perquè només té tres lletres. Hi ha nens i nenes que tenen uns noms molt llargs i els va costar més que a mi aprendre a escriure’ls. Per exemple, el nen més alt de la classe es diu Álvaro Augusto i no va néixer aquí, va néixer en un país que es diu Equador, i que està més lluny que Egipte. Allí no hi ha cocodrils, ni sorra i em sembla que mòmies tampoc. I sabeu quants dies va estar per aprendre a escriure el seu nom? Un fotimer de dies. Més de vint o de trenta. I la meva millor amiga és diu Adriana, que també és llarg i també li va costar aprendre a escriure’l. Ara bé, hi ha nens molt espavilats que tenen un nom llarg però l’escurcen. Per exemple, en Francesc vol que li diguem Cesc, que és més curt i la Carolina, Caro.

A la meva classe hi ha un Pol, un Roc, tres Paus, tres Annes i dues Iris. I encara hi ha un nen que té un nom més curt que el meu, que ja és dir: Ot, com el bruixot que surt a Cavall Fort, que és molt divertit. Però l’Ot va tardar el mateix temps que jo a aprendre a escriure el seu nom.

I també hi ha un nen que la seva mare és del país Basc, es diu Patxi i sembla un nom que tingui música.

Jo estic content amb el meu nom i quan tingui un fill, si és un nen, li posaré també Nil, com jo i em sembla que li agradarà molt. I si en tinc dos, al segon li posaré Lluc, que també és curt, i si és nena, Alba, que té dues as i la a s’aprèn molt aviat.

La i també, però costa més del que sembla perquè la mestra vol que hi posem el punt, que es veu que una i sense punt no és una i, i si no és una i no sé pas quina lletra deu ser, que la mestra està carregada de romanços. Jo sempre me’l deixo i ella em diu que la i porta el punt i que si no l’hi poso no és una i. I ja hi tornem a ser amb els romanços.

«I aleshores què és?», li pregunto jo. Ella somriu i contesta: «Tu sabràs, noi, perquè jo no ho sé.»

A vegades no sembla mestra, perquè una mestra ha de saber-ho tot o gairebé.

SEGONA RAÓ

PERQUÈ EM DEIXEN TENIR UNA CAPSA DE FERRO MOLT VELLA PLENA DE TRESORS

NO US PENSEU que són tresors de pirata ni bosses plenes d’euros. Són moltes merdetes que recullo i que m’agrada guardar.

Ho deso tot dins d’una capsa de ferro que té més anys que els que tenen les meves dues àvies juntes, que en tenen més de cent trenta.

Doncs el que deia de la capsa, que encara no he començat a explicar-ho amb això dels anys de les àvies: la vaig trobar mig enterrada un dia que vam anar tota la família a casa d’uns amics a un poble del Pirineu, que ja no en recordo el nom. Jo estava assegut al porxo, després de dinar, més avorrit que una ostra, perquè no tenia ningú amb qui jugar. El meu germà no estava avorrit, perquè s’havia tancat a l’habitació del fill gran dels de la casa i no sé què feien, però jo ni ganes, perquè si m’hi hagués acostat, el ruc del meu germà hauria dit: «Ja ve la roba estesa, muts i a la gàbia, perquè tot ho xerra als pares.» I el ruc del meu germà encara hauria afegit: «Tot ho xerra, aquest bocamoll.» Ja veieu, que tot ho repeteix perquè és com un lloro, però en antipàtic, perquè els lloros són molt simpàtics, però el meu germà ni gota.

Doncs aquella tarda que m’estava avorrint com les ostres més avorrides vaig veure que al jardí, vora la tanca i al costat d’un arbre molt alt, hi havia una cosa que brillava. M’hi vaig acostar i mig enterrada pel fang hi vaig trobar una capsa metàl·lica amb un dibuix a la tapadora d’una marca de xocolata. La vaig acabar de desenterrar i recordo que el cor em bategava a mil per hora, com si estigués fent una cosa mal feta, i em vaig dir: per què estàs tan nerviós si aquesta capsa te l’has trobada al jardí? Ni que l’haguessis robat!

I si a dins s’hi amagava un secret? I si em trobava el ganivet d’un assassí o uns papers misteriosos? O unes fotografies molt antigues?...

Vaig obrir-la molt a poc a poc i el cor encara m’anava més de pressa, com si fos un cotxe de la fórmula 1, d’aquests que corren molt, però el meu cor no feia tan soroll, perquè si hagués fet el mateix soroll tots els veïns s’haurien espantat i haurien aparegut al meu costat per veure què hi havia dins la capsa.

I sabeu què hi vaig trobar? Doncs res de res. Millor dit, unes restes de tabac i feia pudor de tabac, és clar.

Vaig portar-la a on eren els meus pares i els la vaig ensenyar. Els amics dels pares em van explicar que devien haver-la enterrat abans de fer la casa, perquè ells no coneixien aquella marca de xocolata i que potser l’havien fet servir per guardar-hi tabac. Les pluges dels últims dies la devien desenterrar.

Ja en són d’eixerits, els grans! I que volien que hi guardessin, els seus antics propietaris, si no era tabac! Amb la pudorassa de tabac que feia i amb aquelles restes que eren d’un cigarret no calia ser gaire intelligent per endevinar què hi havia guardat. A mi m’hauria agradat més trobar-hi xocolata, però no vaig estar de sort. Ben pensat, però, millor no haver trobat xocolata, perquè si n’hagués trobat tampoc me l’hauria pogut menjar, perquè estaria feta malbé i encara m’hauria agafat un mal de panxa pitjor que aquell dia que em vaig menjar catorze lioneses de nata i vaig tenir unes cagarrines que em pensava que m’estava desfent per dins.

Em van dir que me la podia quedar i la vaig rentar molt ben rentada i la vaig eixugar molt ben eixugada i, sense que la mare ho sabés, vaig posar-hi unes gotes de colònia, de la colònia que ella fa servir i que a mi m’agrada molt i que és molt cara i el pare diu que no és colònia, que és perfum i el perfum es veu que és més car. Ell ho deu saber, perquè la va regalar a la mare pel seu sant i anava dins d’una capseta molt bonica que la mare va desar dins del seu armari, al costat d’una capsa de música que hi ha una ballarina que balla, però ara no, perquè va caure a terra i es va espatllar. Bé, millor dit, no va caure a terra sinó que em va caure a terra i la mare em va renyar i em va dir: «Tens la vista als dits i ets més sapastre que el teu pare!» No sé ben bé què vol dir, però es veu que quan toques les coses i et cauen vol dir que tens la vista als dits i que ets un sapastre.

Dins la capsa hi tinc els tresors següents. Els escriuré per ordre d’importància:

• Un rellotge que em va regalar l’àvia Roser, que l’avi portava a la butxaca, quan era jove. Està espatllat, però és molt curiós, perquè és com una capseta rodona, amb unes agulles que són com les fletxes dels indis i a la tapadora hi ha dibuixades unes flors amb una mica de relleu. Són molt boniques, com unes roses o no sé quines flors són, que jo de flors no hi entenc gota. L’àvia diu que un dia l’hem de portar a cal rellotger, per veure si l’arregla, però aquest dia no arriba mai i jo no em recordo de recordar a l’àvia que el portem a arreglar i això que l’àvia diu que jo sóc la seva memòria i les seves cames i per això de les cames em fa fer a mi tots els encàrrecs.

• Una closca de cargol que vaig trobar a Cadaqués i que quan me l’acosto a l’orella sento les onades del mar quan arriben a la platja i, a vegades, una sirena. I uns pirates que criden i uns peixos que fan glup-glup. I un senyor que es va ofegar fa molts anys, però molts, i no sé què em diu d’un tauró, perquè quan el sento deixo la closca de cargol