Table of Contents

  Legenda Inimii Timpului

  Capitolul 1 "Amintiri spulberate"

  Capitolul doi "Reversul"

  Capitolul 3 "Întâlnirea cu Toya"

  Capitolul 4 "Atenția acordată"

  Capitolul 5 "Avertizare în creștere"

  Capitolul 6 "Atingerea duÈ™manului"

  Capitolul 7 "Prea lent"

  Capitolul 8 "Flăcări de prietenie"

  Capitolul 9 "IntenÈ›ii periculoase"

  Capitolul 10 "Căldura amintirilor"

  Capitolul 11 "Luptând cu Kyou"

  Capitolul 12 "MinÈ›i periculoase"

  Capitolul 13 "Amintiri de decepÈ›ie"

  Capitolul 14 " Reînvierea amintirilor "

  Capitolul 15 "Posesia"

  Capitolul 16 "Adevărata teroare"

  Capitolul 17 "Chemarea inimii sfărâmate"

  Capitolul 18 "Lacrimi de argint È™i de aur"

Inima Timpului

Seria Gardianul Inimii de Cristal Cartea 1

Amy Blankenship

Tradus de DDVKT CONSULTING srl

Copyright © 2008 Amy Blankenship

Ediția în limba engleză Publicat de Amy Blankenship

Ediția română Publicat de TekTime

Toate drepturile rezervate.

Legenda Inimii Timpului

Lumile se pot schimba ... dar adevăratele legende nu dispar niciodată.

Întunericul și lumina s-au luptat constant de la începutul timpului. Lumile sunt formate și zdrobite sub picioarele creatorilor lor, totuși nevoia continuă de bine și rău nu a fost niciodată pusă la îndoială. Cu toate acestea, uneori un element nou este aruncat în joc ... singurul lucru pe care ambele părți îl doresc, dar numai unul îl poate avea.

Paradoxal în natură, Gardianul Inimii de Cristal este acea constantă pe care ambele părți și-au dorit întotdeauna să o atingă. Piatra cristalină are puterea de a crea și distruge universul cunoscut, dar poate să pună capăt tuturor suferințelor și conflictelor cu aceeași suflare. Unii spun că și cristalul are o gândire proprie ... alții spun că zeii sunt în spatele tuturor.

De fiecare dată când a apărut cristalul, gardienii săi au fost mereu gata să-l apere de toți cei care l-ar fi folosit egoist. Identitățile acestor gardieni rămân neschimbate și iubesc cu aceeași ferocitate, indiferent de lume sau timp.

O fată se află în centrul acestor gardieni bătrâni și este obiectul afecțiunii lor. Deține în ea puterea cristalului însuși. Aceasta este purtătorul cristalului și sursa puterii sale. Liniile de multe ori se estompează și păzirea cristalului se schimbă încet în păzirea preotesei de ceilalți gardieni.

Acesta este vinul din care bea inima întunericului. Este ocazia ca gardienii cristalului să fie făcuți slabi și susceptibili de atac. Întunericul dorește puterea cristalului și, de asemenea, pe fată, ca un bărbat care dorește o femeie.

În fiecare dintre aceste dimensiuni și realități veți găsi o grădină secretă cunoscută sub numele de Inima Timpului. Acolo, îngenunchează o statuie a unei tinere preotese umane. Ea este înconjurată de o magie veche care deține comoara secretă ascunsă și bine păstrată. Mâinile fetei sunt întinse ca și cum ar aștepta ceva prețios să fie pus în ele.

Legenda spune că așteaptă piatra puternică, cunoscută sub numele de Gardianul Inimii de Cristal, să se întoarcă la ea.

Numai gardienii cunosc adevăratele secrete din spatele statuii și cum au luat naștere. Înainte ca cei cinci frați să-și tragă prima lor respirație, strămoșii lor, Tadamichi și fratele său geamăn, Hyakuhei, au protejat inima timpului în cea mai întunecată istorie. De secole, gemenii au protejat sigiliul care a ținut lumea umană să se suprapună în tărâmul demonilor. Această sarcină era sacră, iar viața oamenilor și a demonilor trebuia să fie păstrată în siguranță și secretă una de cealaltă.

Pe neașteptate, în timpul domniei lor, o mică bandă de oameni s-a intersectat accidental cu lumea demonilor din cauza cristalului sacru. În timpul unei perioade de turbulență, puterile sale au provocat o ruptură în sigiliul care separase dimensiunile. Liderul grupului uman și Tadamichi deveniseră repede aliați, făcând un pact pentru a închide ruptura din sigiliu și pentru a ține cele două lumi închise la distanță una de alta pentru totdeauna.

Dar, în acel moment, Hyakuhei și Tadamichi s-au îndrăgostit amândoi de fiica liderului uman.

Împotriva dorințelor lui Hyakuhei, ruptura a fost reparată de Tadamichi și de tatăl fetei. Rezistența sigiliului a crescut de zece ori, separând triunghiul de iubire periculos pentru totdeauna. Inima lui Hyakuhei a fost spulberată ... Chiar și fratele său de sânge, Tadamichi l-a trădat asigurându-se că el și preoteasa au fost despărțiți de eternitate.

Dragostea se poate transforma în cele mai nelegiuite lucruri odată ce este pierdută. Inima zdrobită a lui Hyakuhei s-a transformat în furie și gelozie dăunătoare, provocând o bătălie între frații gemeni, încheind viața lui Tadamichi și despărțind sufletele lor nemuritoare. Aceste șuvițe ale nemuririi au creat cinci noi gardieni care au luat paza asupra sigiliului și a-l proteja de Hyakuhei, care s-a alăturat demonilor în tărâmul răului.

Întemnițat în întunericul care căzuse, Hyakuhei a alungat toate gândurile de protejare a inimii timpului ... în schimb, și-a întors energia spre surghiunirea completă a sigiliului. Lungul miez al nopții s-a ferecat, ajungând în genunchi și a răsturnat adevăratul rău ascuns aspectul său angelic.

Pe măsură ce începe războiul între forțele luminii și întunericului, o lumină albastră orbitoare este emisă de statuia sfințită semnalând că tânăra preoteasă a renăscut, și cristalul a reapărut pe cealaltă parte.

În timp ce gardienii sunt atrași de ea și devin protectorii ei, bătălia dintre bine și rău începe cu adevărat. De aici intrarea într-o altă lume în care întunericul este dominant în lumea luminii.

Aceasta este una dintre numeroasele lor aventuri epice ...

Capitolul 1 "Amintiri spulberate"

"Kyoko !!!!!!"

Strigătul de furie al lui Toya se putea auzi în întreaga pădure din jur. Când sunetul urletului său disperat a dispărut, totul a devenit silențios, toți ochii urmărind următoarea mișcare a lui Hyakuhei.

Nimeni nu ar fi putut opri asta. Totul s-a întâmplat prea repede ca cineva să reacționeze. Ce s-a întâmplat i-a paralizat pe toți cei cinci gardieni de frică. Nu puteau să creadă că s-au adunat ca protectori ai gardianului inimii de cristal pentru a lupta împotriva lui Hyakuhei ... doar ca să-l câștige. Doar pentru a pierde o persoană pe care au iubit-o și au protejat-o.

Acolo, plutind în centrul câmpului de luptă ... se desfășura cel mai rău coșmar al lor.

Hyakuhei o ținea pe Kyoko în capcană, în timp ce se uita la fața ei îngrozită. Jumătatea inferioară a corpului ei începuse să fuzioneze cu el, așa cum plănuise. Încerca încet s-o devoreze pe ea și pe gardianul inimii de cristal în corpul său și în sufletul său gol. Toți cei care priveau puteau vedea coruperea Cristalului în timp ce strălucea în întunericul născut doar din rău.

Mîinile lui Kyoko erau împotriva pieptului lui Hyakuhei, în timp ce ea se îndepărta de el, încercând cu toată puterea să se elibereze de la acest lord gardian, devenit demon, numai ca el să râdă.

Hyakuhei se afla acum la înălțimea puterii ce trecea prin carnea și sângele lui, și încercările sale slabe de a scăpa de el îl amuzau foarte mult. Părul lung de abanos a înotat în jurul lor ca și cum avea o viață proprie. Capetele mătăsoase cu cârlionți de miezul nopții s-au întors în spatele lui Kyoko ca o bandă de oțel pentru a-i reține micul corp contra lui.

Kyoko s-a simțit fără apărare, luptându-se să-și retragă corpul care devenea una cu al lui. Nu voia să cadă în vidul întunecos și rece care era sufletul lui. Simțea toți demonii de acolo ... așteptând-o. Cu cât ea a fost trasă mai mult în corpul său, cu atât mai rece a devenit partea ei de corp. Picioarele ei se mișcau ca și cum gheața se formase de-a lungul pielii ei, ca un milion de ace înțepând dintr-o dată.

Ea știa că dacă nu face ceva rapid, toți s-ar pierde. Putea să vadă cei cinci frați care au supravegheat-o de-a lungul ultimilor ani ... în timp ce stăteau acolo privind. Toți au vrut să o ajute, dar le erau prea frică să facă o mișcare atâta timp cât era ținută ca un scut.

Nu voia să piardă în fața acestui trădător de gardieni. El a fost propriul lor unchi ... de ce s-a întors împotriva nepotului său cu mult timp în urmă? Ochii verzi de smarald ai lui Kyoko s-au întors pentru a bloca inamicul cu furie înfricoșătoare. Nu s-ar putea întâmpla ... Nu după ce a trecut. A fost doar vina ei.

Ochii ei se îngustau pe privirea neclintită a lui Hyakuhei. A adus Cristalul în această lume și îl va lua înapoi din această lume dacă ar fi trebuit să-l ducă direct în iad cu ea.

Kyou care nu se afla la douăzeci de picioare distanță își trase rapid sabia sa distrugătoare "Hakaisha", într-o furie oarbă. Nu-i plăcea gândul unchiului său ... dușmanul său, atingând singura fată umană care-l făcuse vreodată să o respecte. Arăta atât de periculos de fragilă în brațele unui om nebun, ea lupta acum devenind puritatea împotriva răului.

Stăpânul tărâmului gardian ... Kyou, cel mai bătrân dintre cei cinci frați, nu putea să facă nimic fără să-i facă rău lui Kyoko în acest proces. În secret, știa că puterea Cristalului nu-l putea răni pentru că a folosit o vrajă care bloca toate celelalte vrăji înainte de această bătălie. Era pregătit în cazul în care Hyakuhei ar fi încercat să folosească împotriva lui Gardianul Inimii de Cristal.

Dar asta ... nu anticipase. Nu dorea ca Kyoko să fie rănită ... niciodată, nu atâta timp cât avea puterea să îl oprească.

El nu s-a luptat când fantomele demonice întunecate trimise de Hyakuhei au alunecat de la sol ca și cum ar proveni dintr-un coșmar ascuns și se înfășurau letal în jurul corpului său, ca să-l țină în continuare. Kyou aruncă o privire spre Toya, văzând că furia ardea în ochii de argint ai fratelui său mai mic.

Hyakuhei îl înfășură pe Toya într-un atac violent al fantomelor demonice, încercând să-l țină încolțit, dar Toya se lupta încă cu răzbunarea împotriva lor. În interiorul său, Kyou era recunoscător pentru restricțiile pe care le-a pus fratelui său ... pentru că fără ele, Toya ar fi atacat cu siguranță, indiferent de consecințe. Doar vederea lui Kyoko într-un asemenea pericol îl împinse pe Toya peste punctul limită.

Kyou putea simți puterea gardianului lui Toya intensificându-se cu fiecare bătaie de inimă, împreună cu propria sa putere și puterea fraților lor.

Numai la zece picioare distanță mai încolo, ochii albastri ai lui Kotaro s-au lărgit în necredință. Nu vroia să o vadă pe Kyoko rănită, dar nu putea să facă nimic pentru a împiedica asta. Ambele brațe sângerau din bătălie, și picioarele lui nu erau în formă mai bună. El a fost lipsit de puterea să atace chiar acum, în timp ce se lupta să stea, luptând împotriva durerii. Mintea lui era încă înghețată de teamă pentru fata pe care o iubea mai mult decât orice.

” Să nu îndrăznești s-o rănești sau te voi vâna chiar și în iad, Hyakuhei, spuse Kotaro cu o voce zdruncinată, înțependu-și colții ascuțiți, pe măsură ce ochii lui albaștri gheață ardeau de nevoia represaliilor. Însuși aerul din jurul lui părea să vină la viață cu răzbunare ca niște resturi care au explodat în cerc din jurul lui din suflurile sale puternice.

Kamui era înspăimântat, dar văzând-ope Kyoko luptându-se în brațele lui Hyakuhei, se răzgândise. Praful multicolor strălucea în ochii lui supărați. Fără să se gândească la consecințe, Kamui a alergat direct spre Hyakuhei, cu ghearele înfricoșătoare, cu un curaj nemaipomenit născut din dragostea sa pentru preoteasă și văzut de toți.

Demonii umbrei lui Hyakuhei l-au respins înapoi, mușcând corpul său în pământul tare și trimițând resturile în zbor.

Kaen îl smulse pe Kamui într-un loc strâns, cu flăcări care zburau din picioarele lui, în timp ce se arunca în siguranță, urmărindu-l mereu pe cel mai tânăr gardian în timpul bătăliei. Punându-l pe Kamui în pericol la pământ, Kaen întoarse ochii la Hyakuhei și stătu între cel mai tânăr gardian și pericol.

Suki era în genunchi și îl ținea pe tatăl ei în brațe. Corpul lui, acum neînsuflețit, și ura ei pentru Hyakuhei s-au strecurat în ea ca să-l ucidă pe Sennin. Privirea ei se fixa acum pe Kyoko, dorind să-și salveze pe cea mai bună prietenă de la aceeași soartă rece cu care se întâlnise un om atât de înțelept.

Shinbe protectiv în fața lui Suki, blocându-i corpul ei de vederea lui Hyakuhei. Vântul furiei lui Kotaro a suflat părul albastru al lui Shinbe pe fața lui ... dându-i o expresie bântuită ochilor cunoscuți de ametist. Îngrijorarea lui pentru Kyoko s-a intensificat atunci când a simțit puterea Cristal crescând.

"Nu ...", cuvântul l-a lăsat ca și cum ar fi suflat brusc vântul din el. Shinbe știa că dacă Hyakuhei a obținut toată puterea din gardianul inimii de cristal, atunci ambele lumi ar fi în pericol grav. O lacrimă răzvrătită a căzut brăzdându-i obrazul, simțind că inima lui s-a zdruncinat că nu putea face nimic. „... Kyoko.“

Hyakuhei s-a uitat în jur la dușmanii care au stat în calea lui atât de mult ... urmașul propriului său frate. Știa că le era frică să-l atace, pentru că acum o ținea pe Kyoko ca un scut și el simțea furia crescând peste tot în jurul lui.

Aripile sale de abanos s-au întins, creând un fundal întunecat în spatele lui, în timp ce ochii lui la fel de întunecați se blocară pe fata din brațele său. "Încearcă să te protejeze". A spus el cu o voce liniștită, ca și cum nu ar fi fost în mijlocul unei bătălii, ci doar o privea după margine.

Putea simți gardianul inimii de cristal sacru, care era încă vizibil în mijlocul pieptului gol. Dragostea ei față de gardienii care se luptau să o protejeze era singurul lucru care încă păstra cristalul de scufundarea pentru restul drumului în corpul său și dându-i puterea pe care o dorea.

Puritatea acelei iubiri a fost puterea ei și ea o folosea pentru a încerca să tragă cristalul de la el... el o simțea. Dar, de asemenea, putea să simtă puterea care curgea deja prin venele sale și care l-a făcut doar să vrea mai mult.

Ochii lui s-au înmuiat pentru o clipă când îi șoptea, ca și cum ar fi vorbit cu un iubit. "Nu e destul."

Hyakuhei a decis să folosească puterea pe care a câștigat-o deja de la cristal împotriva lui Kyoko într-un mod care ar distruge legătura iubirii care înconjura micul grup. Știa că trebuie să o oprească ... doar pentru că puterea ei era la fel de puternică ca și cristalul pe care-l ținuse odată în ea. Același cristal pe care l-a lăsat odată să-l iubească ... doar pentru a-și lua dragostea cu cruzime din înțelegerea sa.

El a tras fața lui Kyoko și a pus un sărut blând pe buzele ei inocente. Privind în ochii ei verzi furtunoși, a intrat în mintea ei folosind puterea gardianului inimii de cristal.

Hyakuhei a căutat amintirile gardienilor pe care ea îi iubea atât de mult ... le-ar lua de la ea. Furând amintirile oamenilor pentru care ea a luptat i-ar slăbi puterea și și-ar întări puterea lui.

Kyoko nu putea clipi. Ea a simțit ghearele sale diavolești în mintea ei încercând să-i distrugă amintirile și să distrugă motivul acestei lupte a ei ... încercând să-i ia dragostea din ea. Prietenii ei, toți, nu i-ar permite.

Kyoko a simțit mușcătura controlul ei, lăsând-o cu un singur lucru pe care să-l folosească împotriva lui, și acesta a fost chiar lucrul pe care el încerca să i-l ia și să-l distrugă. Ochii îi străluceau cu furie care nu mai era reprimată. Își strânse mâinile în pletele argintii în miez de noapte și le împinse frunțile împreună, tremurând ca un val de maree puternic.

Vocea ei străpungând tăcerea câmpului de luptă, a țipat. "Vrei asta așa de rău? AICI! Ia-l !!!!"

Ochii aurii ai lui Kyou străluceau intens, pe măsură ce frica îl trăgea precum lama unui cuțit fierbinte. Ce a făcut preoteasa? Știa că ceva a fost teribil de greșit și a simțit puterile sale psihice chemându-l ... îndemnându-l să asculte și să vadă înainte de a fi prea târziu! El a strâns acea putere și a intrat în mintea lui Kyoko, încercând să vadă ce s-a întâmplat. El ar fi căzut în genunchi la ceea ce el a fost martor dacă demonii din umbră nu ar fi fost înfășurați atât de strâns în jurul lui ... ținându-l imobil.

Imaginile și sunetele vor fi implantate pentru totdeauna în ochii minții lui și Kyou a știut cumva că nu va putea niciodată să zdruncine sentimentele care s-au spălat de pe el. Pentru că își dădu seama că privind în ochiul minții ei, Kyoko adăpostise sentimente de dragoste atât pentru el, cât și pentru frații săi. Putea să vadă fiecare atingere, să simtă orice emoție care să-l mângâie și fiecare lacrimă ascunsă să îl zdrobească așa cum trebuie să o aibe ea.

Kyou a fost, de asemenea, agitat la miezul nopții, în timp ce își dădu seama că Kyoko avea mai multă putere decât oricine crezuse vreodată că are ... putere de care chiar și ea nu știa. El putea să vadă și să simtă orice amintire, trecând din mintea ei în a lui Hyakuhei, ca și cum ar fi tras direct în inima lui, unde nu-l va elibera niciodată.

Anii dragostei, durerii și sacrificiului ... a dat totul într-o clipă.

Pe obrajii lui Kyoko s-au strecurat lacrimi înduioșătoare, în timp ce ea a împins toate amintirile iubirii și prieteniei, durerii și sentimentelor secrete pe care le-a avut pentru toți cei care au luptat cu ea în mintea lui Hyakuhei. Era singura armă care i-a mai rămas.

Instant, diavolul de Hyakuhei a fost destabilizat. Toată lumea a simțit schimbarea puterii, pe măsură ce cristalul a început să clipească de la lumină întunecată la o lumină albă orbitoare, și aparițiile umbrite ce-i rețineau pe Toya și Kyou s-au dezintegrat în aerul subțire.

Kyoko a văzut cum îngerul întunericului a devenit confuz, fața sa perfect palidă a devenit distorsionată de durere.

Chiar când se simțea că alunecă, Kyoko îi luă amândouă mâinile și îi luă cristalul, trăgându-l din carnea lui. Știa ce a trebuit să fie făcut, pentru că simțea deja că mintea ei pierdea lupta cu amintirile pe care ea nu voia să le uite. Lacrimile cristaline au alergat în jos pe obrajii deja brăzdați.

Își dăduse amintirile la o parte pentru a le salva pe toate. Rapid, înainte să-și piardă gândul, ea a ținut gardianul inimii de cristal pe propriul piept ... paralel cu inima ei.

Întorcându-se pentru a-i vedea pe Toya și Kyou ambii sărind în sus pentru ea, ea șopti "Amintiți-vă de mine ... vă rog ... găsiți-mă."

Ultimul lucru pe care Kyoko l-a surprins, pe măsură ce privirile ei începură să străpungă, ambele țipau numele ei și se apropiau de ea. Unul cu ochi de aur lichid și celalt cu ochi de argint topit ... apoi lumea ei s-a transformat în negru.

Kyou a simțit că Kyoko se ofilește și a crezut că moare. Sări în sus la unison cu Toya, încercând cu disperare să o atingă când totul se schimbă, ca și cum o picătură de apă ar fi lovit suprafața ochilor ei. Valuri au explodat dinspre Kyoko și a dispărut în spațiul înalt. Atunci Hyakuhei a țipat de furie și a dispărut și el.

Mintea lui Kyou se rostogoli, în timp ce strigătul fratelui său, care s-a alăturat lui, se opri brusc, ca și cum sunetul ar fi fost tăiat de o clipă, și a știut că Toya de asemenea a dispărut. Kyou a aterizat grațios pe locul gol pe care era doar o secundă înainte să fie gol de ținta sa dorită. Privirea lui furioasă se aprinse în jurul lui în negare. Toată lumea dispăruse.

Kyou simți adrenalina urcându-i-se prin vene și amestecându-se cu sângele său nobil de gardian. El a văzut și a simțit totul. Avea acum toate amintirile ei. Kyoko dăduse totul pentru a le salva, iar în ultima clipă și-a auzit dorința. Probabil că nici măcar nu știa ce făcuse ... dar le-a luat cu ea, lăsându-l în urmă.

Vraja pe care o aruncase în jurul său pentru a păstra cristalul sacru împotriva lui, îl împiedicase să-i urmeze oriunde ar fi plecat ceilalți. Cu doar câteva cuvinte șoptite, ea luase totul de la el.

Trupul său era înalt și mândru. Părul său de argint, la lungimea genunchiului, se învârtea în jurul lui, și mătasea albă a cămășii îi tremura în briză, ca și când ar fi stat în ochii unei furtuni nevăzute, care se potrivea cu furtuna care răgea în inima lui chinuită.

Apariția lui era aceea a unui înger ... regal, puternic și perfect, pe măsură ce se uita la câmpul de luptă pustiu. Până când își ridică o mână pe obraz, prinzând lacrima rapidă nici nu a avut puterea să se oprească.

Viziunea lui Kyou a înotat în timp ce penele de aur se învârteau de pe aripile care i-au crescut, înconjurându-l într-o strălucire aurie, dezvăluind pentru prima dată adevărata sa identitate în viața lui fără vârstă.

Singura rană rămasă din bătălie a fost lovitura care a apărut în inima lui ... o inimă pe care nimeni nu crezuse că o posedă. Privirea lui se îndreptă spre statuia care se afla la câțiva metri și șopti: ” Kyoko, nu te-am părăsit. Distanța de peste o mie de ani nu este suficientă să mă împiedice să te găsesc din nou ... ".

Capitolul doi "Reversul"

Pe cealaltă parte a Inimii Timpului, doi ani mai târziu ... și peste o mie de ani în viitor.

Scrisoarea a fost adresată sanctuarului din Hogo. Bunicul Hogo se uită la plicul elegant pe care îl trimisese mesagerul în timp ce îl ducea înapoi la masă, unde beau ceai. Înainte de a bate la ușă, se bucura de liniște și liniștea casei de obicei supra activă.

Toți ceilalți ieșiseră pe seară. Tama a fost la camera de joc din oraș cu prietenii, și Kyoko a plecat la bibliotecă pentru a studia, în timp ce doamna Hogo a plecat să facă niște cumpărături.

Ridicând un cuțit mic de pe masă, bunicul a trecut cu atenție lama ascuțită prin plicul cu marcaj de aur. Găsi înăuntru, trăgând o scrisoare notarială pe hârtie cu mult aur și începu să o citească. Cu cât citea mai mult, cu atât ochii deveniseră mai largi. A fost o bursă, o bursă completă la o școală foarte scumpă la marginea celeilalte părți a orașului.

"Universitatea KL." Bătrâna sa voce a fost uimită pentru prima dată de mulți ani. Și a citit, că totul ar fi fost plătit integral, chiar și costul căminului la care avea să se cazeze și a fost semnat de fondatorul școlii, cu inițialele lui, citind K.L.

Bătrânul chip al bunicului se ridică în cel mai strălucitor zâmbet pe care îl avea de mult timp. Kyoko urma să fie mai mult ca fericită. Știa că era îngrijorată că lipsa atât de mult de la școală ar fi împiedicat-o să fie acceptată în orice academie, iar acum ar merge la una care să depășească orice altă academie din regiune.

Se încruntă la gândul... A fost cea mai dificilă școală de intrat, pentru că nu știa pe nimeni care să fi reușit când a aplicat. De asemenea, se zvonea că au foarte puțini studenți din cauza cerințelor extrem de ridicate doar pentru înscriere. Cum a fost acceptată într-un loc în care nici măcar nu a solicitat?

Mintea lui a revenit la ultimii doi ani. A luat-o pe Kyoko pentru a se întoarce în bătaia lucrurilor după ce s-a întors din casa sanctuarului atât de dezorientată. Toți fuseseră confuzi când se întorsese brusc, pentru că nu și-a amintit prea mult de momentul în care dispăruse.

Familia Hogo știa unde a plecat, pentru că a alunecat înapoi și a trecut de mai multe ori prin portalul de timp ... Kyoko a fost singura care a avut brusc amnezie despre asta.

Nici nu-și aduse aminte de Toya. Dar pentru bunicul a fost bine, pentru că ar fi mai bine dacă ar fi uitat, oricum, de gardianul care trecea prin timp oricând. A fost cel mai bine că a uitat totul despre cealaltă parte și pericolul pe care-l adusese.

Ochii i se întoarseră trist pentru o clipă. Da, familia cunoștea cel mai mult tot ce se întâmplase pentru că Kyoko s-ar fi întors și s-ar fi întors între lumi și în timp ce din această parte, îi va umple de cele mai recente întâmplări. De asemenea, putea să spună că a ascuns multe lucruri pe care nu le dorea să le știe. Lucruri pe care nu le-ar fi cunoscut niciodată pentru că uitase aceste secrete.

Chiar și după ce fratele ei mai mic, Tama, îi spusese o mulțime de ceea ce știa; ea doar clătină din cap și își coborî ochii. Își amintea doar că era singură în cealaltă lume. O lume plină de monștri.

Bunicul și-a subțiat buzele în timp ce se gândea. Știa că lucrurile fuseseră stabilite, deoarece Kyoko a spus că își amintea ceva despre Gardianul Inimii de Cristal care se întorcea în ea și că asta s-a terminat. După câteva săptămâni, se aruncase singură înapoi în școala ei și lua calificative excelente, și acum toate cestea fuseseră plătite. Bunicul auzi ușa deschisă și surâsul i s-a lărgit.

Sărutând scrisoarea ca și cum ar fi fost un farmec de noroc sfânt, el și-a privit nepoata care mergea în bucătărie... Kyoko urma să iubească asta.

*****

Trei săptămâni mai târziu…

Ochii de aur priveau cum fata din trecut se apropia de academie. El o găsise și cumva ar face lucrurile din nou. Simți scutul său uman alunecând pentru o clipă, când ochii lui plin de aur lichid, în memoria tuturor lucrurilor care se petrecuseră în acea zi fatală în mijlocul unui câmp de luptă mortal.

Radiațiile soarelui de dimineață venind în fereastră aruncau o umbră ciudată în spatele lui, în imaginea aripilor. Își ridică mâna cu gheare și își îngustă ochii, urmărind cum ghearele se retraseră pe mantaua lui umană.

Întorcându-și ochii bântuiți înapoi la preoteasă, își calmă puterile interioare. A fost timpul și, cu puritatea lui Kyoko, a simțit trezirea răului și în jurul lui. Lupta neterminată va începe în curând. De data aceasta... el nu ar face aceeași greșeală.

Kyoko se uită la clădirea imensă. Pentru ea aproape arăta ca un castel măreț dintr-un trecut necunoscut. Își zâmbi în sine. Pur și simplu nu putea să o ajute. Era încă atât de fericită după ce a aflat despre bursă și despre faptul că ar locui aici.

Se uită înapoi la Tama. El a fost de mare ajutor că a venit să o ajute cu sacii și să se stabilească. Kyoko a fost bucuroasă că i-a vorbit mamei și bunicului să rămână acasă și să-și spună la revedere de acolo. Acum se simțea aproape luminată de această cantitate imensă de libertate și respiră adânc, savurând-o.

"Kyoko, o să stai acolo toată ziua sau o să mergem să îți găsim camera de dormit?" Tama bâjbâi, deși și pe el îl impresiona. Se uită în sus la ușa gigantică care ducea la ușile principale.

Kyoko a ridicat harta în mâna ei și a arătat o clădire enormă care se conectase la partea dreaptă a academiei. ” Ar trebui să fie clădirea potrivită.” Se întoarse și-i făcu un semn cu Tama. "Mulțumesc că m-ai ajutat în această dimineață."

Tama zâmbi, simțindu-se puțin jenat. "Sigur Kyoko, la urma urmei, mă scapi de tine pentru o vreme, și asta e destul de plătit". S-a afundat și a ieșit încercând să iasă din ea tot timpul, murind de râs.

Kyoko începu să-l urmărească, dar se opri în mijlocul treptei, simțindu-i ochii.

În timp ce briza a suflat părul ei roșcat de pe fața ei, ea a ridicat ochii spre clădire, întrebându-se ai cui ochi o mângâiau, dar nu putea vedea pe nimeni. Ea a fost capabilă să simtă lucruri ciudate în ultimii ani și ea știa fără îndoială că cineva era acolo... privind-o. Aproape că simțea că o atinge.

Se gândi că văzu o mișcare la o fereastră superioară, dar, după o inspecție mai atentă, o găsi goală. Kyoko înălță un oftat înăuntru, realizând că sentimentul ciudat dispăru. Își mușcă încet buza de jos, așteptând ca dezamăgirea să plece. Învinsă în cele din urmă l-a prins pe Tama când intra pe ușă. Amândoi au înghețat când s-au uitat în jur.

”Locul ăsta e minunat,” șopti Tama, în timp ce privi în sus, apoi se aplecă pentru a adăuga cu o voce serioasă. "Poate dorești să păstrezi acea hartă... te cunosc, te vei pierde aici".

Kyoko părea să nu-l audă, în timp ce ochii îi rătăceau în interiorul sălii principale. Sala în care locuiau era de cel puțin trei etaje înălțime, cu scări care se rostogoleau până la celelalte etaje într-o spirală. Pe o parte, era o bibliotecă enormă, în timp ce cealaltă parte arăta ca o zonă de agrement, iar în mijloc era un candelabru gigantic atârnat de tavanul înalt boltit.

” Mi-ar plăcea foarte mult să văd asta căzând,” confirmă ea cu o înghițitură.

Mai jos erau zone de ședere cu mobilier de pluș. Studenții erau deja ocupați și făceau diferite lucruri, deși era foarte devreme dimineața. Vroia să fie aici cât mai curând posibil, și acum era 7:30. Ea se uită repede la hârtie, întrebându-se unde ar trebui să meargă.

Mormăind, ea se uită peste umăr la Tama și arăta în sus scările în spirală în fața lor. Aveau patru valize între ele, de vreme ce Kyoko se mișca de fapt și erau foarte grele.

Expresia lui Tama a scăzut. "Cred că glumești." El a dat drumul mânerului celei mai mari valize, știind că roțile de pe fundul lui nu ar fi ajutat de data asta. "Am doar 12 ani pentru ca să strig cu voce tare."

Ea își întări umerii în hotărâre.

Kyoko a fost surprins când o voce masculină din spatele ei a întrebat: "Sunteți domnișoara Kyoko Hogo?"

Se întoarse instantaneu spunând: "Da".

Ochii ei s-au lărgit când s-au întâlnit cu un tip foarte frumos. Avea uimitori ochi albaștri și păr lung și întunecat care era prins în spate într-o coadă de cal. Privind cu uimire, simți că o briză ciudată îi mângâie fața. Capetele părului ei moale îi gâdilau obrajii, pe măsură ce îl prinse briza.

Îi arătă un zâmbet foarte fermecător. Apoi, spre uimirea ei, el și-a frânt degetele și doi tipi au ieșit aproape de nicăieri, și-au luat sacii și au urcat scările cu ei. Ochii lui Kyoko se lărgiseră în timp ce îi privea, dar înainte de a putea spune ceva, celălalt tip îi luase mâna în a lui și o aduse la buze, îi dădu un sărut ca de prinț.

Numele meu este Kotaro și nu aș vrea să văd pe cineva așa de frumos că trebuie să transporte ceva atât de greu. Acum, dacă mă vei urma, îți voi arăta dormitorul tău." Ținând mâna în a lui, Kotaro se întoarse cu încredere și porni pe scări.

Căldura bruscă care se răspândi de-a lungul degetelor lui și în braț părea să continue să se răspândească în corpul lui... trezindu-i sângele de gardian. Era secretul ei păstrat. Kotaro îi dădu mâna strâns, știind că era cea pe care o așteptase cu așa răbdare. A simțit că era al doilea care a urcat în cameră.

Kyoko ridică o sprânceană delicat, gândindu-se în sine: "Zeii m-au salvat de băieți. În ce am intrat?'

Întorcându-se, ridică din umeri la Tama, care stătea acolo cu gura deschisă. Kyoko își înclină capul în lateral și ridică o sprânceană. "Tama fii atent, ai putea să prinzi muște așa." Apoi, înainte de a se putea redresa, s-a întors și a urmat forma tipului cunoscut doar ca Kotaro.

Ea a creat-o mental pentru ea pe tabla ei imaginară, unde păstrase scorul în secret pentru ea și Tama. L-a auzit în spatele ei, în timp ce urca pe scări, și acum știa că va câștiga jocul.

Au trecut de un alt tip în josul scărilor și, în timp ce el a trecut fără să se uite la ea, a simțit o clipire prin inima ei și respirația i s-a oprit. Toate sunetele au dispărut în timp ce el a trecut cu mișcare înceată. Apoi, totul s-a întors la mult prea normal pe măsură ce inima ei a depășit bătăile, apoi a urcat.

Un sentiment de neliniște se strecură pe pielea ei ca și cum ar fi lipsit ceva... sau mai mult ca și cum ar fi pierdut ceva și îi lipsea teribil. Încercând să zdruncină reacția ciudată, nici măcar nu se întoarse să se uite la cine o făcuse, simțind că în acel moment era mai bine să nu știe.

"Ei bine, măcar sunt destui băieți pe aici pentru ca voi să săriți peste", a șoptit Tama făcând-o pe Kyoko să mârâie mental.

În vârful scărilor se întoarse, urmându-l pe Kotaro pe un hol lung, cu multe uși pe ambele părți. Ea presupunea că acestea erau camerele de dormit, dar nu a încetinit deloc sau nu s-a oprit la nici una dintre ele. La capătul holului era o ușă pe care se citește NU intra. Era puțin cam confuză atunci când Kotaro și cei doi purtându-le sacii grațios printre ele ca și cum ar fi aparținut locului, doar pentru a se întoarce la un alt zbor pe scări.

Tama s-a închis de Kyoko și a bombănit: "Cred că te trimit în temniță."

Kyoko a zâmbit peste umăr la ea: - Noi mergem în sus nu jos figuranto.

“Atunci, o cameră rece în vârful turnului, “ Tama se răsuci spre spate cu capul.

“Ei bine, cel puțin eu voi rămâne în formă,“ spuse ea, în timp ce ajunseră la vârful unui alt refugiu elegant de scări, apoi s-au întors pe un alt hol, dar acesta era frumos. Părea că podeaua era chiar făcută din marmură. Ușile erau foarte îndepărtate. În această sală erau doar trei camere și își făcea griji pentru sine că poate Kotaro nu știa unde ar fi presupus că ar trebui să fie.

Kotaro a mers la ultima ușă, gândindu-se că trebuie să fie o persoană foarte specială, pentru că în acest hol nu erau prea mulți oameni lăsați să știe că este cea mai bună cameră din întregul campus. A pășit în fața ușii și a așteptat-o pe ea și pe tânăra ei prietenă să îi ajungă.

Kotaro se mira, ea era nervoasă. El putea să miroasă. Se uita în ochii ei furtunoși de smarald și-și simți deja inima tremurândă, dar deocamdată, el ar face așa cum i s-a spus.

Își ținea mâna, cu palma în sus. "Acum voi pleca, dar dacă este nevoie de ceva..." El îi dădu cheia de la camera ei și, arătându-i o privire care o făcu să fie roșie, se aplecă galant, apoi le făcu semn celor doi bărbați să-l urmeze.

Kyoko și Tama s-au întors și i-au privit cu sprâncenele ridicate până când au ieșit din vizor, apoi Kyoko a aruncat o privire spre ușă și a respirat. Chiar pe ușă pe o plăcuță de identificare a citit Kyoko Hogo în litere de aur.

Tama a lovit-o pe sora lui pe umăr chicoting. "Știi... poți prinde muște în felul ăsta."

Kyoko își roti ochii în timp ce ea își șterse mental punctul pe care și-l dăduse mai devreme. Luând cheia, a descuiat ușa și a deschis-o timid, privind înăuntru.

Ochii lui Tama au fost la fel de mari ca farfuriile și el a trecut în spatele ei. “În niciun caz! Această cameră este aproape cât toată casa noastră. " Vocea plină de uimire a produs ecou în liniște. “Ai putea deschide un club de dans în depozit în această piesă.

“Deci îți place temnița mea?“ Kyoko a adăugat punctul înapoi unde a aparținut.

*****

Două ore mai târziu, după ce ea i-a mulțumit lui Tama și l-a trimis afară, Kyoko stătea în baie, punându-i lucrurile pe rafturi. Se uită din nou la cadă, care era suficient de mare pentru cinci persoane.

Murmurând, ea imita cuvintele fratelui ei mai mic, "În nici un caz!"

Simțea părul stând pe gât în spate, întrebându-se din nou dacă era o greșeală. “Da,“ șopti ea pentru sine. Cineva i-ar arăta oricând și i-ar spune să-și împacheteze lucrurile. Știa doar că ar trebui să se afle într-o cameră nepotrivită.

Kyoko a plecat și s-a uitat în jurul dormitorului. Patul era cel mai mare pat pe care-l văzuse vreodată, și deja făcut complet, complet cu pătură pufoasă și tot. Camera era frumoasă cu purpuriu și albastru din care era făcut covorul păros și patul. Erau stropi de roșu închis ici și colo și un dulap suficient de mare pentru a se pierde în el.

Intră în sufragerie, unde totul era în negru și aur, echipat cu tot ce putea fi dorit de cineva. Ea deja a verificat bucătăria. Era echipată pe deplin. Kyoko clătină din cap pentru a unsprezecea oară. "În niciun caz." Ea își mușcă buza de jos, întrebându-se ce să facă acum. Era dimineața zilei de sâmbătă, și cursurile nu încep până luni.

“Ei bine, nu pot să mă ascund aici toată ziua,“ a mormăit ea în sine.

Simțindu-se ca și cum se plimba în jur unde nu ar fi trebuit să fie, Kyoko se îndreptă spre ușă și își împinse capul în hol. Fără să vadă pe nimeni, a ieșit și a închis ușa în urma ei, apoi a mers în liniște înapoi pe scările care duceau în jos.

Din nou, avea sentimentul că ar fi urmărită și i-a trecut un tremur pe șira spinării, dar ea continua să meargă, nu îndrăznea să se întoarcă și să se uite.

‘Ea mă poate simți,‘ își spuse Kyou. Poate puterile ei nu erau îngropate așa de adânc cum se temea. Îl cunoștea pe cel de-al doilea care a părăsit camera ei, și el a inhalat mirosul plin de viață... savurându-l.

Memoria mirosului ei părea să reîmprospăteze alte amintiri. "În curând preoteasă, noi îți vom descoperi din nou puterile. Poți alege să le ascunzi... dar nu pentru mult timp. " Se aplecă pe perete de pe hol, cu ochii săi aurii, urmărind-o până când nu se mai vedea.

*****

Kyoko ar fi putut respira puțin mai ușor odată ce s-a aflat la parter. Ea a observat că acum o să fie cu oameni de vârsta ei. Susținând și zdruncinând ultima ciudățenie de la etaj, Kyoko stătea acolo pierdută în gânduri pentru încă un moment.

Nu a putut să o facă atunci când simțurile ei au fost lovite așa. Uneori, ea dorea ca să nu simtă lucrurile deloc. A împins-o până la capătul gândirii în timp ce privea în jurul parterului mare al clădirii. “Am nevoie de un comutator de pornire și oprire pentru acest lucru,“ murmură ea, încă gândindu-se la vibrațiile stranii pe care le-a avut doar cu un moment înainte.

Se uită la bibliotecă și apoi se uită repede spre cealaltă parte, hotărând că dorește să afle mai întâi despre această zonă. Exersarea îi fusese obișnuință atâta timp de când își amintea și dorea să rămână așa. În ultimii doi ani, ea a învățat arte marțiale de tot felul, și a iubit libertatea de mișcare care i-a dat corpului ei mlădiere.

Trecând în camerele de recuperare, a observat că există multe zone de antrenament diferite. Într-una din cele mai mari săli de gimnastică, putea vedea prin geam. Nu putea rezista să se oprească și să le privească pentru o clipă. Doi oameni păreau că s-au luptat cu sabia. Auzind zgomotul de metal pe metal, ridică o sprânceană. Trecând mai aproape de ușa camerei, ea a rămas în ascultare.

"Nu acorzi atenție Suki." Cel care era îmbrăcat în negru vorbea cu o voce tânără de bărbat, în timp ce se răsuci și-l bătu pe celălalt pe fund râzând.

Kyoko nu putea să vadă chipul fiecăruia, pentru că purtau măști de protecție.

„Shinbe!" a venit o voce foarte furioasă, dar feminină. Apoi, fără avertisment, persoana a sărit înainte și l-a lovit în cap, mai mult ca și cum i-a lovit cu capul cu sabia, apoi a scos casca de pe cap.

Kyoko a fost surprinsă să vadă curgerea lungă de păr brun afară și în jos pe spatele fetei, în timp ce se îndreptă spre celălalt și o pocni în piept cu degetul, cu un spasm de sprânceană. "Este greu să te lupți serios când ești așa de rău."

Shinbe își lăsă capul pe spate rânjind. Într-un fel de predare și-a aruncat ambele mâini în aer, susținând. "Îmi pare rău Suki, dar a fost... și nu l-ai protejat." Simțind o mișcare de senzație de furnicături în valuri pe pielea lui, se încruntă, apoi întoarse încet privirea de ametist spre fata care stătea în ușă: "Aha, se pare că avem un vizitator."

Kyoko a văzut cum fata, pe nume Suki, se roșea, înfruntând încă privirea adversarului, apoi se întoarse de la el, mergând spre ea cu un zâmbet larg.

"Bărbați", și-a rotit ochii înainte de a-și întinse mâna într-o manieră prietenoasă. "Bună, sunt Suki, și această scuză proastă pentru un tip este Shinbe", și-a aruncat degetele spre tipul care se plimba în spatele ei, încă rânjind.

“Suki,“ exclamă tânărul pe nume Shinbe. “M-ai rănit în viteză.“ El a subliniat afirmația punându-și ambele mâini peste inima sa.

Suki se încruntă asupra lui, "Shinbe... dacă te-aș putea răni, creierul tău ar fi scăpat dintre urechi de acum înainte de toate loviturile pe care m-ai forțat să ți le dau".

Shinbe își ridică sprâncenele: "Știi că iubesc dragostea dură cu care mă atragi".

"Îți voi arăta o dragoste tare aici într-un minut, dar nu vreau să sperii noua fată", a țintit Suki.

Kyoko o plăcea deja și luându-i mâna într-o agitare fermă, a zâmbit. "Bună, sunt Kyoko Hogo, dar vă rog doar Kyoko."

Se uită la tipul care stătea în spatele lui Suki. "Este foarte frumos să vă cunosc pe amândoi". Era ceva cu ochii lui care atrăgea atenția lui Kyoko. Ei erau uimitori de culoare ametist și foarte uluitori. Părul era puțin mai lung decât lungimea umărului și foarte întunecat, cu evidențieri albastre. Îi aducea aminte de o cântăreață din grupurile de rock din anii 80.

Suki zâmbi de la ureche la ureche. "Hei, am auzit despre tine. Da, știam că vii azi. Voiam să vin în căutarea ta și să-ți arăt împrejurimile. Dintr-o dată, ea se uită la fața ei și își întoarse capul în lateral, fixându-l pe Shinbe cu o privire fermă: "Nu aș face asta dacă aș fi tu".

Kyoko își înclină capul pentru o privire. Destul de sigur... mâna tipului s-a oprit în mijlocul aerului, aproape atingând fundul lui Suki și zâmbea cu un ochi înstelat.

Shinbe oftă și își aruncă mâna: "Într-o zi, o să-mi dau seama cum știi, chiar și atunci când nu te uiți."

Suki doar a strigat: "Eu doar fac asta, asta e tot!" Dându-i lui Kyoko un zâmbet prietenos, ea a spus: "Vino cu mine și o să mă schimb rapid." O luă pe Kyoko de mână și o trase afară pe ușă.

Kyoko se întoarse spre Shinbe ca să-l vadă fluturând. 'Acestea două vor fi pline de distracție,' se gândi ea în timp ce ea era trasă în vestiarul pentru femei.

Suki putea să spună că îi plăcea de Kyoko și, din anumite motive, simțea că o cunoștea fără să o cunoască. "Kyoko, spune-mi puțin despre tine în timp ce mă schimb", a spus ea pășind în spatele peretelui despărțitor.

Kyoko se așeză pe o bancă, simțindu-se complet confortabilă în jurul lui Suki. "Ei bine, vin dintr-un mic cartier din cealaltă parte a orașului. Și din anumite motive, din senin, am primit o scrisoare spunând că am o bursă aici." Kyoko auzea "da" a lui Suki, așa că continuă. "Chiar nu știu cum am primit o bursă pentru care nici măcar nu am aplicat."

Suki putea să audă întrebarea în acea declarație și a zâmbit, scoțând capul afară. "Nu-ți face griji. Ai venit aici, așa cum am făcut eu." Ea a dispărut din nou în spatele separeului, adăugând: "Niciodată nu am aplicat aici nici eu."

Kyoko se încruntă: "Dar de ce? Trebuie să existe un motiv. Știi ?"

Suki s-a întors în jur, acum schimbată complet. Se așeză să-și pună pantofii de tenis. "Da, mi-am dat seama. Ei bine, ceva cam așa oricum. Tipul care deține această școală caută oameni cu... " Suki se opri, înclinându-și puțin capul, "... abilități unice". Ea ridică din umeri și adăugă: " S-ar putea să ai multe de folosit când te vei întâlni cu ceilalți care trăiesc aici." Ea a zâmbit, știind că avea dreptate.

Dintr-o dată, Suki s-a ridicat și a aruncat un pantof în ușa vestiarului, smiorcăind în triumf atunci când a auzit bombănitul ușor din partea cealaltă. Recuperând pantoful, se așeză înapoi pentru a-l trage. "Deci acum, ce abilitate unică ai?"

Răsuflarea lui Kyoko păru să se oprească pe măsură ce mintea îi deversa. Nimeni nu putea să știe că ea era o preoteasă. Se încruntă cu grijă la Suki și apoi se uită repede, răspunzând: "Niciuna din care știu."

Suki ridică o sprânceană, dar ridică din umeri, știind că o să afle mai devreme sau mai târziu. "Haide să mergem. Shinbe probabil ne așteaptă oricum." Deschise ușa și destul de sigur, Shinbe stătea acolo destul de aproape de ușă pentru a le asculta. El le-a zâmbit nevinovat, tot timpul înapoia lor.

Suki închise ușa în spatele lor și arătă semnul de pe ușă. "Shinbe, nu poți să citești? Asta spune că Camera de dulapuri pentru femei." Îi aruncă o privire ascuțită.

Shinbe ridică din umeri: "Da, de aceea stau lângă el." El a sărit rapid din drum când ea a dat mâna cu el. „Suki!“ Sunt un bărbat ... Am nevoie de afecțiune. Ce modalitate mai bună de a afla cum funcționează mintea femeii decât de a o achiziționa? "

"Poți să-ți faci cercetările în bibliotecă", a spus Suki printre dinții scrâșniți.

Shinbe rânji. "Dragă Suki, fiecare carte despre mintea feminină din acea bibliotecă... este goală."

Suki spuse: "Asta pentru că toate cărțile din bibliotecă au fost create de bărbați."

Coborând o sprânceană, Shinbe se aplecă mai aproape: "Exact. Am de gând să fiu primul care a scris ceva care are sens pentru cei care au testosteron. "

Suki îi aruncă o privire înfrântă la Kyoko și apoi aruncă o privire spre ceasul ei. "Hei, ți-e foame? Să mergem la restaurantul studenților și să mâncăm întâi."

Kyoko aprobă din cap. Era prea nervoasă să mănânce în această dimineață, dar cu ei se simțea bine ca acasă și acum îi era foame.

Shinbe făcu cu o mână în fața lui, "Doamnele în primul rând". El a strigat când Suki i-a dat o altă lovitură în cap.

"Nu am fost prea lent când am fost... acum arăt calea", Suki îi arătă o privire acuzatoare. Odată când Shinbe se plimba în siguranță în fața lor, se aplecă aproape de Kyoko, cu un zâmbet cunoscut: "Amintește-ți doar să-l păstrezi în fața ta în orice moment, numai dacă nu dorești să-l simți".

Kyoko nu a putut să o ajute. A început să râdă și nu a renunțat până când nu au intrat în sala de mese din clădire, care arăta mai mult ca o cantină. Ochii ei se lărgiră pe măsură ce se apropia de Suki. "Știți, de fiecare dată când mă întorc în acest loc, mă simt ca și cum aș fi în locul greșit."

Shinbe i-a condus la o masă lângă spatele camerei. Suki și Kyoko s-au lăsat pe o bancă, în timp ce Shinbe a luat partea cealaltă, arătându-se ca cel mai nevinovat din lume. "Știi, locul ăsta îți place mai mult când te obișnuiești." El a zâmbit la Kyoko făcându-și ochii de ametist să lumineze. "Am fost aici un an și încă nu mi-am dat seama."

Suki șoșoti pe umărul lui Kyoko: "A ajuns la fel ca și tine și ca mine. O invitație deschisă." Ridică din umeri ca și cum i-ar fi spus lui Kyoko să accepte și să se bucure.

Kyoko se aplecă înainte, cu o privire confuză: "Nu înțeleg. De ce ar face cineva asta?"

Shinbe dădu din cap, știind că cineva trebuie să-i spună adevărul. "Am anumite abilități, la fel și Suki." El ridică din umeri spre ea. "Toată lumea de aici cu bursă o face." Se opri în căutarea cuvântului potrivit: "Suntem înzestrați într-un fel sau altul". Ridică o sprânceană la Suki: "I-ai spus-o deja?"

Suki a făcut o mișcare rapidă negativă a capului, apoi se întoarse spre Kyoko, dorind brusc să schimbe subiectul: "Hei, vrei un hamburger și cartofi prăjiți?"

Kyoko dădu din cap și Suki se ridică ca și cum ar fi evitat întrebarea despre bursele gratuite: "Stai aici, mă voi întoarce imediat și nu-ți face griji. Pentru cei care au burse, mâncarea este liberă și ei chiar ne aduc și nouă." Suki a făcut comanda, lăsând-o singură cu Shinbe.

Capitolul 3 "Întâlnirea cu Toya"

Shinbe se aplecă înainte, cu o privire gravă pe fața lui, cu ochii de ametist aproape strălucind: "Sunt niște oameni normali aici, și apoi sunt cei care au burse ca mine și Suki. Există și alții care au burse, dar cu toții avem o capacitate specială... ca o putere pe care oamenii normali nu o au. "

"A mea este Telekinezia. Pot mișca obiecte cu mintea mea.” „Și telepatia care înseamnă că pot să vorbesc cu ceilalți cu mintea mea.“ El a spus cuvintele fără a scoate un sunet, știind că o putea auzi în mintea ei.

Buzele lui Kyoko s-au despărțit când nu și-a văzut buzele mișcându-se și vocea i-a repetat în cap. Ea a simțit brusc cald peste tot ca și cum vocea lui trebuia să fie acolo sau ... ceva. Expresia ei s-a relaxat, și ochii ei s-au înmuiat când privea la el.

Shinbe a încercat să-și ascundă încrunta curios... când și-a legat mintea de a ei tocmai atunci... își puse toată concentrarea doar pentru a închide conexiunea. Era ca și cum puterea lui ar fi vrut să rămână cu ea. Încercând să scuture sentimentul, el a continuat. "De asemenea pot vrăji și provin dintr-o lungă linie de călugări". S-a oprit când Kyoko a râs.

Suki a alunecat înapoi lângă Kyoko, fără să piardă o mișcare: "Știu că e greu de crezut, dar vine dintr-o linie de călugări". Ea a zâmbit și apoi privirea ei s-a întors din nou: "Și l-am văzut aruncând lucruri fără să le atingă și este minunat la toate artele marțiale.

"Poate ar trebui să o informăm pe minunata Kyoko despre toate talentele mele, spuse sugestiv Shinbe.

Suki se întoarse și îl privi pe Shinbe: "Nu, nu-i spun că ești bun la ASTA!" Ea l-a apucat de vârful capului ca o măsură bună.

"Totuși, el se comportă ca și cum ar fi numai om", o voce sarcastică a ieșit din nicăieri, și Shinbe s-a îndreptat, dându-se la o parte pentru a face loc vocii.

Kyoko ridică privirea și ochii i se blocară cu unii auriu profund. Proprietarul vocii arăta mai bine decât orice văzuse vreodată. Părul lung negru, cu sclipiri argintii, îi cădea de pe cap în straturi lungi. Pielea lui prinsă de soare părea să strălucească cu o strălucire sănătoasă, și corpul lui era să moară pentru asta. Ochii lui, totuși, păreau să o țină captivă, chiar dacă nu se uita direct la ea.

Suki se aplecă și își încrucișă brațele în fața pieptului, arătându-i nou-venitului un aspect supărat. "Bine, tu ești tot ce trebuia ca să o sperii."

Shinbe rânji la Suki, apoi o privi pe Kyoko pentru a face introducerea: "Acesta este Toya. Toya s-a întâlnit cu Kyoko. Astăzi este prima ei zi aici. "

Toya se întoarse să se uite la Kyoko și, dintr-un anumit motiv, felul în care se uita la ea, ca și cum o arăta, o enervase. Kyoko își îndreptă privirea spre el, prima impresie despre el venind din cer.

"Deci, tu ești preoteasa?" Toya oftă și își întoarse capul, de parcă o aruncase în timp ce se așeza.

Ochii lui Kyoko se rotunjiră pe el și se uimi. Nimeni aici nu știa că este o preoteasă. De fapt, numai cei mai apropiați membri ai familiei ei știau asta.

" De unde naiba știi asta?" ea a strigat la el, dintr-o dată furioasă.

Toya răsuflă simțindu-și sângele că înțeapă. "La naiba, nu striga ca un maniac ciudat. Te pot auzi bine ", a mormăit el la ea.

Suki și Shinbe au fost atât de crispați, încât s-au răsturnat în scaunele lor, când Kyoko și Toya și-au văzut unul altuia pumnalele.

Simțurile lui Toya au început să ridice o forță de putere care a venit cu mânia lui Kyoko și s-a aplecat, crezând că poate avea puțină putere în acel mic trup drăguț, gândind că ar fi blestemat dacă i-ar fi spus asta.

În tăcere, el îi aprecia aparența. Părul ei negru strălucea în lumina din jurul unei fețe frumoase în formă de inimă. Ea avea ochi verzi, vibranți, care îl priveau acum cu mânie, care-i încălzise puțin sângele. Îi plăcea o femeie plină de furie și era evident plină de ea, dar, dintr-un anumit motiv, l-a pus la colț. Ceea ce nu-i plăcea era felul în care se uită la el ... ar repara asta într-adevăr repede.

Se uita la ea mai dur, încercând să o intimideze. "Ai o bursă, nu ai... și EL a spus că ești PREOTEASĂ!" Toya mârâi în fața ei, apropiindu-se la fiecare cuvânt până când erau aproape nas în nas. Își îndoia brațele în mânecile largi și se aplecă spre ea. "Pariez că nici măcar nu știi ce este un demon", a murmurat, realizând dintr-o dată că a devenit mai drăguță la cel de-al doilea și care l-a supărat.

Kyoko izbucni, răsuflând de temperament. Știa ce erau demonii. I-a studiat toată viața și dacă familia ei avea dreptate, ea chiar s-a întâlnit cu unii... dar nu și-a putut aminti. Cu toate acestea, nu-i plăcea atitudinea superioară și puternică a lui Toya, așa că tocmai a înălțat o sprânceană, ca și când l-a întrebat în tăcere dacă dorea să parieze pe asta.

Suki părea că vrea să vină în apărarea lui Kyoko, "Toya, nu poți fi civil pentru un minut nenorocit? Ea a fost aici doar de câteva ore, și înainte să o dai jos, aș vrea să o conving să rămână. Arăta aproape tristă la gândul de a o pierde pe Kyoko atât de repede.

Toya ridică o sprânceană supărat, privind la Suki: "Ei bine, ea nici măcar nu mi-a răspuns la întrebare. Crezi că se poate descurca?" el întoarse strălucirea spre Kyoko.

"Pot să mă descurc cu tot ce crezi că aruncă în mine, nenorocitule," îi spuse Kyoko, cuvintele ei începând să înghețe.

Suki și Shinbe se uitau unul la celălalt. N-au auzit pe nimeni decât pe ei înșiși, și proprietarul universității stând lângă Toya așa, cu excepția poate a lui Kotaro. Apoi, ambii se strâmbară, știind că vor iubi cu siguranță această fată numită Kyoko.

Un chelner s-a arătat la masă cu o tavă de mâncare și Kyoko și-a întors atenția de la Toya la el. Tipul se uită la Kyoko puțin prea mult, și simțurile au început să-l gâdile, spunându-i că ceva se întâmpla. Ea se uită în sus în ochii întunecați, care nu păreau să se potrivească chipului de băiat al tânărului.

Ceva despre el a atras-o pe Kyoko... deși nu știa dacă îi plăcea foarte mult sentimentul. Sigur, era drăguță să se uite la el, dar ceva despre el o făcea ușor neliniștită. A clipit încercând să se debaraseze de vraja pe care tânărul părea să o elibereze fără să încerce. Starea de spirit a fost în cele din urmă ruptă când a auzit o mângâiere mică venind de lângă ea.

Toya simțea răceala care se târa pe pielea lui și mârâi la tipul care părea că-l scutură de uimire. În timp ce ochii băiatului s-au reorientat pe Toya, păreau să strălucească de la jet-negru la un albastru de argint în timp ce se întoarse și plecă de la masă.

Kyoko i-a arătat lui Suki un aspect confuz, dar Suki a ridicat din umeri, gustând din mâncare. În afară de ea, lui Shinbe i-a tresărit mâna încercând să-și ascundă simțul ciudat al umorului în timp ce privea cursa tipului prin cameră. Kyoko avea niște vibrații foarte ciudate de la tipul ăsta "Toya" și nu s-a putut odihni până nu a aflat care este problema lui. Se aplecă în scaun și îl privi pentru o clipă.

Părul său lung era cea mai ciudată culoare de miezul nopții, cu luciri de argint groase care alergau sălbatic prin el, și ochii lui erau frumoși... EL era frumos. "Notă mentală pentru sine, mai târziu să te smulgi că te gândești la asta". Ochii lui erau praf de aur în flăcări, fără îndoială. Ar fi fost drăguț dacă nu ar fi fost privirea pe care i-a arătat-o acum.

Suki oftă. Avea nevoie să vorbească cu Kyoko de a-l face pe Toya foarte supărat. El a avut linia lui și nu a fost bine să-l intersecteze. Și nu a fost corect că Kyoko nu avea nicio idee că a supărat un gardian.

"Am constatat că, dacă te joci cu focul... adesea te arzi", a rupt Shinbe tăcerea la masă și a fost răsplătit cu o strălucire aprinsă de toată lumea înainte ca toți să decidă să-l ignore.

Toya a furat o altă privire de la Kyoko. Deci, aceasta ar trebui să fie pe cine trebuia să păzească ? Kyou a trebuit să glumească. Kyou tocmai îi spusese despre venirea ei în această dimineață, la un nivel de avertizare, că trebuie să o păzească și să se asigure că este în siguranță în orice moment.

Își strânse ochii, întrebându-se despre băiatul care tocmai stătea lângă masă. Modul în care se uitase la Kyoko îl înfuriase. A fost cu adevărat preoteasa în pericol? De ce Kyou ar avea un astfel de interes de a păstra un simplu om în siguranță? Kyou nu a tratat niciodată pe nimeni cu respect, deci ce a făcut această șmecherie de fată diferit?

Uneori Toya ura faptul că Kyou era gardianul său numit, dar el a trebuit să recunoască că îi datora multe pentru că l-au luat. El știa, de asemenea, când Kyou a făcut ceva că a existat întotdeauna un motiv bun pentru asta și numai asta l-a făcut să se întrebe despre această fată numită Kyoko.

Shinbe, care a observat că tensiunea la masă putea fi tăiată cu un cuțit, aruncă o privire spre Suki cu cei mai mari ochii de cățel. Știind că ar putea să-l facă din nou pe Kyoko să zâmbească cu antichitatea lui, a început să-l pună pe băț.

"Deci, Suki, încă mai mergi la club cu mine în seara asta? Este sâmbătă noaptea și mi-ar plăcea să pierd de dans cu tine decât cu o duzină de străini complet." Shinbe a picat cu un aspect uluit, de parcă visa să danseze cu o mulțime de alte femei doar pentru a-și dovedi părerea.

Suki îi aruncă o privire întrebătoare de parcă ar fi trebuit să-și lovească fața de prost și apoi s-a întoars la Kyoko. "Kyoko, am nevoie de însoțitoare," rânji ea. "Vei merge cu mine, nu-i așa? E prea periculos să pleci singur cu el ... ", îi aruncă lui Kyoko o privire plictisită.

Colțurile buzelor lui Kyoko s-au contractat privindu-l pe Shinbe trecând din uimire și uitându-se din nou la ea. "Suki, mi-ar plăcea să merg cu voi. În felul ăsta putem marca echipa Shinbe dacă nu mai are control."

Amândoi i-au arătat lui Shinbe o privire ascuțită și Shinbe a bombănit. Kyoko nu a putut să-l ajute în timp ce ea a renunțat din nou la râs. Chiar i-au plăcut acestea două.

Toya a privit la Kyoko din colțul ochilor. La naiba, era drăguță când a râs așa. Gemu înfundat. De unde naiba a venit asta? El sa scufundat în scaunul său supărat cu gândurile lui. 'La naiba!' Acum ar fi trebuit să meargă la club în seara asta doar ca să o urmărească. Încă mai zîmbea la Shinbe și la Suki când ea se întoarse.

În timp ce ea îl privea, pulsul său a sărit în bătăi și temperatura sângelui lui creștea cu mai multe grade. Toya își dădu seama că are mai multă putere venind de la ea acum că era fericită decât acum o clipă când a supărat-o. Se simțea neliniștit pentru prima dată într-o lungă perioadă de timp.

Când râsul lui Kyoko s-a stins, s-a întors spre Suki: "Hei, nici măcar nu sunt sigură la ce cursuri voi fi luni sau unde să mă duc pentru asta. Știi unde pot afla?"

Înainte ca Suki să poată răspunde, Toya răspunse la întrebarea care o privea îndeaproape. "Toți studenții bursieri sunt învățați la fel. Deci, voi, Suki, și Shinbe, împreună cu ceilalți, veți fi în aceleași clase. Singura clasă separată va fi atunci când sunteți cu proprietarul. " Vocea îi era leneșă pe măsură ce se lăsă în scaun.

Kyoko se încruntă: "Ce clasă predă proprietarul?"

Shinbe a oferit răspunsul de această dată, ochii lui de ametist aprinși de intrigă: "Pentru noi toți este diferit. De aceea ne învață separat. El ne ajută cu abilitățile noastre speciale. " Se întoarse gânditor, apoi adăugă cu un zâmbet: “Tu, cred, ți-ar consolida puterile de preoteasă."

Furia lui Kyoko se repezi din nou, întrebându-se cum naiba proprietarul știa că era o preoteasă. Bursa nu spusese nimic despre asta. Ea a fugit în ultimii ani încercând să îngroape aceleași puteri pentru care proprietarul îi dăduse o bursă. Vroia să ajungă la baza acestui lucru cât mai curând posibil.

Privind în jos la farfuria ei, Kyoko a spus cu voce tare: "Poate că este o greșeală. Există vreo cale să vorbesc acum cu proprietarul academiei?”

Toya și-a îngustat ochii. Kyou îi spusese că ar putea cere să-l vadă și, deși Kyou nu voia niciodată să vadă pe nimeni în afara clasei, îi spusese lui Toya să o aducă direct la el dacă avea întrebări.

"Ce sa întâmplat, ești speriată?" el a întrebat-o și a fost răsplătit când ochii ei furtunoși au împușcat direct în ai lui cu mânie iritată. Deci, această fată a crezut că îl poate simți. Ei bine, ar putea fi distractiv să o urmărești cum încearcă cu privirea asta la Kyou. El văzuse teama că Kyou s-ar putea instila instantaneu în cineva fără să spună un cuvânt.

"Bine, te duc să-l vezi imediat ce ești pregătită," o provocă Toya întrebându-se dacă o să ia momeala.

Kyoko a lăsat o parte din furia ei, auzind asta. Arătându-și placa în afară, ea dădu din cap, fericită să-l apeleze la bluf: "Gata când ești tu gata." Își înălța o sprânceană spre el.

"Care-i graba?" Toya se ridică cu un zâmbet. "Poate vrei să-ți pui un capac pe iritarea asta a ta, pentru că o va simți," spuse el, gândindu-se că ea nu știe ce i se va întâmpla.

Kyoko își îndreptă ochii spre el, apoi se ridică, privind înapoi la Suki și Shinbe. "O să vorbesc cu tine după ce termin, dacă vei mai veni să mă iei. Voi fi în camera mea în așteptare și putem face planuri pentru seara asta." A clipit la Suki, apoi s-a uitat înapoi la Toya și a adăugat cu voce tare. "Adică, dacă decid să rămân."

Se întoarse de la ea cu zgomot și ea privi cum se întoarce înapoi, apoi făcu semn celorlalți pe deasupra umerilor în timp ce îl urma. Ea a observat repede cum ceilalți studenți au ieșit în grabă din calea lui Toya și s-au mirat de asta. “Ce a fost el? Ticălosul școlii?”

Kyoko nu avea de gând să-i dea satisfacția de a alerga să-l prindă, așa că și-a pierdut timpul, plimbându-se intenționat prin împrejurimi. Încă puțin supărată pe el, aproape că se înroși când ochii se îndreptară spre capătul din spatele lui Toya. Văzându-și peria de păr peste locul pantalonilor, arucându-i o privire la rotunjirea fermă care stătea sub ea, o irita doar mai mult. Furia și simpatia au fost doar o combinație oribilă.

Mișcându-și capul doar mental, continua sa-l urmeze, blestemându-și ochii hoinari. "Ar fi nevoie de un idiot complet pentru a crede că cineva pe care nu-l poți suporta... e drăguț", a mormăit ea sub respirație. "Enervant…. ostil... și arogant poate... dar niciodată drăguț ", a rânjit, simțindu-se deja mai bine.

Unele îngrijorări ciudate i s-au strecurat pe coloana vertebrală, și ochii ei s-au aruncat deasupra ei și au fost blocați de ochii întunecați care îi străpunseră pe ai ei. Tipul se sprijini de perete, în vârful scărilor, privind-o. Avea valuri de abanos pe părul care curgea pe spate și pe umăr, și ochii lui de miez de noapte erau intenși. Era foarte atractiv, dar se simțea... amenințată.

Se uită departe de el. 'Kyoko reține-te. Nu mai analiza pe toți cei pe care îi vezi ", își spuse ea cu asprime, chiar dacă încerca să-și ridice ochii de smarald la el.

"E cea mai frumoasă fată din campus."

Kyoko simți că un braț tare îi merge în jurul umerilor și se întoarse să privească, amintindu-și vocea tipului care îi arătase unde era camera ei mai devreme în acea dimineață. Simțea că vârful părului îi gâdila din nou fața ca o briză de nicăieri, ce părea că-i mângâie obrajii.

Îi dădu un zâmbet cald, dar, în același timp, se înmuie și își ridică brațul din mâna lui. "Kotaro, e drăguț să te văd din nou. Mulțumesc pentru ajutorul tău în această dimineață ", a spus Kyoko cu o voce nervoasă, dorindu-și să nu se comporte atât de familiar cu ea. Ea credea că e frumos și tot, dar nu a spus niciodată că și-ar putea pune mâna în jurul ei.

Kotaro nu a fost afectat în timp ce și-a luat mîna din a lui, "Există undeva unde te pot escorta, Kyoko?" Se uită profund în ochii ei de smarald știind că-i văzuse mai devreme... undeva. Și avea o senzație vagă pe care o avusese odată când s-a înecat în ele.

Kyoko aruncă o privire în sus pe scări pentru a vedea că Toya se oprise și se întoarse, privind din nou furios. Ar fi putut să jure că tocmai l-au auzit că a mârâit la ea sau la Kotaro, nu era sigură.

Toya nu știa la ce a făcut Kotaro, dar nu-i plăcea faptul că se purta atât de prietenos cu Kyoko. O mormăială profundă a venit din piept în timp ce el a avertizat: "Mă pot ocupa de asta, Kotaro, dacă nu vrei să o duci să-l vadă pe Kyou". Îi arătă lui Kotaro o privire dură, știind că Kotaro nu mergea în jurul lui Kyou dacă nu era pentru clasă sau nu era convocat.

Kotaro a lăsat mâna lui Kyoko, "Sper că totul este în regulă, Kyoko". A tunat Toya o privire iritată, apoi s-a întors spre ea: "Asigură-te că ai grijă să nu-și arzi congelatorul aici. Dacă el va ieși din mână, voi avea grijă de el pentru tine.” Kotaro îi arătă lui Toya o privire îngâmfată, apoi dădu din cap către Kyoko și se întoarse, mergând în jos pe scări.

Kyoko îl auzi pe Toya cu un off și se uită în sus la el în timp ce se întoarse și se îndreptă pe coridor, la fel cum plecase și dimineață.

De data aceasta, ea s-a grăbit și l-a prins la timp, ca să-l vadă că trece prin ușile pe care citeai, NU INTRAȚI. Kyoko se întreba unde merg. În timp ce urmărea spatele rigid, se trezi în minte că o ducea înapoi în camera ei. Când se oprea într-adevăr, în fața ușii, Toya se întoarse să se uite la ea și îi arătă o privire încruntată, până când își aruncă mâna pe ușă drept alături de a ei și bătu.

Kyoko era în stare de șoc. Proprietarul era în cameră chiar vis-a-vis de-a ei? Din nou, cuvintele fratelui ei s-au întors să o bântuie. ‘În niciun caz!‘ Fără să aștepte un răspuns, Toya deschise ușa și o împinse înăuntru.

Imediat, Kyoko s-a întors la el. "Nu știu care e problema ta nenorocită, dar te rog să nu mă împingi", a făcut să-l împingă, "Sau să mă atingi. Nu ți-am făcut nimic ție." Părul se ridică din nou pe spatele gâtului când observă că Toya se uită în spatele ei.

Umerii lui Kyoko au căzut. Acum o făcuse. A trebuit întotdeauna să dispară fără să se gândească unde este sau cine ar putea să se uite?

Toya a văzut-o pe Kyoko tensionată și zâmbi, coborând ochii la fata care părea atât de mică, dintr-o dată. "Nu vrei să vorbești cu cineva?" Când Kyoko nu s-a întors, Toya a privit înapoi la Kyou și și-a îngustat ochii când a observat că Kyou se sprijinea pe ușa din sufragerie privind-o pe Kyoko ca și cum ar fi fost într-o transă.

'Ce naiba?' Toya se gândi la sine. De ce Kyou se uita la ea ca și cum ar fi văzut o fantomă? La un anumit nivel, nu dorea să identifice senzația de gelozie pe care o provoca. A trimis o senzație târâtoare pe intestin, făcându-l să vrea să intre între ei și să o blocheze pe Kyoko de ochii lui Kyou. Voia să o protejeze.

Kyou a fost momentan cu o pierdere de cuvinte, văzând-o pe Kyoko pentru prima dată în peste o mie de ani. Chiar aerul din jurul ei a zumzăit cu forța pe care și-o amintea... aceeași forță de netăgăduit care îl atrase în trecut spre ea care nu dispăruse.

Ochii săi aurii l-au luat pe gardianul din spatele ei cu un fel de indiferență detașată. "Toya, pleacă." Un ton periculos putea fi auzit în vocea lui.

În spatele gâtului lui Toya se înăbuși un mormăit, și pumnii i se încleștau în mânie, pe măsură ce un sentiment părea să-l înapoieze și să-l bântuie cu un loc necunoscut ascuns în adâncul memoriei lui. Fără alt cuvânt, Toya se întoarse și ieși pe ușă, trăgând-o.

Kyoko îl privea pe Toya, în timp ce mintea îi mergea în jur și în jur în gânduri haotice. Dintr-o dată, simți impulsul de a ieși după el. Decizând să nu fie lașă, ea și-a înclinat bărbia în sus și și-a găsit curajul, întorcându-se în final pentru a nu crede ceea ce vedea.

În locul bărbatului mai în vârstă, într-un costum de afaceri amărât, pe care se aștepta să-l vadă, se trezise față în față cu ... Ochii săi aurii au ars în ai ei, făcând-o să se simtă ca și cum nu ar fi putut privi departe. Părul său de argint i se vărsa peste umeri și corpul cizelat perfect. El era înalt și frumos, cu o urmă de aroganță în jurul corpului său regal și o față care nu putea fi decât un dar din rai.

Kyoko închise instantaneu ochii. Ce naiba era în neregulă cu ea? A venit aici să pună întrebări, nu să cadă. Când și-a deschis ochii din nou, el a fost mult mai aproape. Ea a făcut instantaneu un pas înapoi de la nobilitatea și superioritatea care l-au înconjurat doar pentru a simți soliditatea ușii în spatele ei ... prinzând-o.

Fără să-și dea seama că a făcut așa, Kyou a început să meargă spre ea. Dar când a remarcat retragerea de la el, a ridicat o sprânceană elegantă, întinzându-și mâna spre canapea. "Vreți să luați loc domnișoara Hogo?" Știa că avea întrebări pentru el. Ar fi fost dezamăgit dacă nu ar fi avut.

Kyoko a înghițit nervos, dar a ridicat bărbia, făcând drumul spre canapea, ținând cât mai mare distanță între ei, dacă nu altceva decât în speranța că creierul ei ar funcționa în mod normal. Înăuntrul ei a avut un râs ciudat.

"Primul lucru pe care vreau să știu este: ce te face să crezi că sunt o preoteasă?" Se uită în sus la el cu răbdare și aproape speriată când se așeză lângă ea pe canapea în locul scaunului din cealaltă parte a mesei de cafea. Kyoko își schimbă corpul și se întoarse privindu-l, oprindu-se să se îndepărteze mai departe de el și să-și arate frica.

"Deci, vrea să joace", a spus Kyou, dar, la fel de repede, și-a clătinat gândurile intrigante. "Ce te face să crezi că nu aș ști că ești o preoteasă?" se întoarse cu o voce neobișnuit de calmă. Era atât de mică în comparație cu el, în timp ce se aplecă spre ea, privi în jos în fața ei în formă de inimă.

Kyoko urmărea liniile chipului său perfect pentru orice emoție și era surprinsă să nu găsească nimic. El a fost ca o sculptură a perfecțiunii și a calmului, și asta a iritat-o fără sfârșit.

"Întotdeauna răspunzi la o întrebare cu o întrebare, domnule ...?" ea nu mai știa nici măcar numele de familie.

Kyou zâmbea, dar numai în interior, așa că ea nu vedea. Păi, putea să spună că încă mai avea viață în ea și că nu a fost dezamăgit de asta. Asta l-a făcut să vrea să vadă mai mult. "D-le Domn, dar mă poți numi Kyou, dacă nu-ți place mai bine Domnule". El o privi cu o privire înfierbântată.

Kyoko întoarse acel aspect încălzit: "De ce ... Eu... sunt... Aici?” Ea a spus cuvintele încet și una câte una, ca și cum ar fi vorbit cu un copil. Acolo, să-l vedem cum o să să iasă din calea asta. 'Dl. Domn, fundul meu.’ Kyoko își dădu sufletul, fără a întrerupe niciodată contactul vizual cu el.

După ce i-a citit mintea, ochii de aur ai lui Kyou au strălucit în timp ce se strângeau pe cei de smarald ai ei. Se aplecă puțin mai aproape de ea, știind că o va intimida făcând asta. El putea să miroasă.

"Puterile tale de preoteasă sunt slabe și neînvățate, sau vei ști de ce știu că ești o preoteasă", aproape a șuierat la ea, pierzându-și calmul doar pentru o clipă, înainte ca fața sa calmă să se întoarcă în loc. "Te voi învăța artele marțiale împreună cu puterea... ceea ce îți lipsește".

Pentru Kyoko, ultimul cuvânt din ceea ce a spus el aproape a sunat ca o insultă. Fiind micuța fierbinte pentru care era cunoscută, se aplecă aproape în față cu el și sarcasmul era gros. "Poate îmi ascund adevărata putere, și atunci când găsesc o țintă ce merită, o eliberez". Furia o făcea să fie neînfricată sau proastă, în momentul în care nu era sigură care dintre ele.

Kyou se aplecă, apropiindu-și buzele aproape de ale ei, astfel încât respirația fierbinte îi mângâia buzele. Șopti cu voce întunecată: "Preoteasă."

Capitolul 4 "Atenția acordată"

Kyoko se răsuci înapoi de la el, simțind dintr-o dată vibrațiile care i le dădea, pe care nu trebuia să le simtă. Ceva se întâmpla aici și se simțea ca și cum ar fi fost ultima care să știe despre asta.

"Am nevoie de răspunsuri", șopti ea cu voce nervoasă, mușcând buza de jos, în speranța de a scăpa de senzația de ghemuire pe care Kyou o crease. Ea a dorit pe scurt să scape de mișcările uluitoare care au decis să ducă trenul de gloanțe prin sistemul ei nervos.

Inspirându-i mirosul și simțindu-i instantaneu sângele, Kyou se aplecă înapoi. Văzuse că corpul mic al fetei se scufunda, dar nu în repulsie. Privind în jos, aproape s-a strâmbat când a văzut că brațele sale revin la viață cu lovituri de gâscă.

"De ce îți suprimi puterea? Trebuie să fii conștientă de împrejurimile tale înainte ca trecutul să se repete." I-a răspuns vocea ușor arogantă.

Kyoko gâfâi, "Ce vrei să spui prin asta?" Se tensionă.

"Știi că sunt aici nemuritori la școală, nu-i așa?" Ochii lui străluceau cu ceva pe care Kyoko nu îl văzuse niciodată, și vocea lui era aspră ca și cum ar fi dezaprobat. "Demonii se apropie de noi în timp ce vorbim."

Ochii lui Kyoko se lărgiră apoi s-au îngustat. Oare el doar se juca cu mintea ei? "Ce te-ar face să crezi că aici sunt și gardieni și demoni?" întrebă ea cu o scârbă de indignare.

Într-o clipă, Kyou o apucă de brațe și o smuci cu capul plecând cu un centimetru de față. A mârâit furios: "Acordă atenție".

Kyoko clipea, fără să creadă ce vede. Stând în fața ei nu era cel cu cine a vorbit cu un moment înainte. Se uita la ochii de aur strălucitori și nenaturali, ochi de aur, și sub ei erau colții mici, albi, și simțea ghearele care, în acel moment, s-au săturat în brațul ei.

Părul lui se prelungea până la două ori mai mult decât era cu un moment înainte și părea că aproape plutea în jurul lui ca și cum aștepta recunoașterea. Cu un strigăt uimit, Kyoko s-a dezbărat de el și a făcut un pas înapoi repede, numai pentru ca el să facă un pas amenințător mai aproape.

”Eștii un gardian ?” se bâlbâi lămurită.

”Și tu ești preoteasa care ar fi trebuit deja să știe asta,” murmură el, uitându-se chiar când simți cum furia lui se estompează.

Se întoarse să alerge la ușă și strigă instantaneu când simți că brațele puternice se înfășoară în jurul ei din spate.

Trupul lui Kyou se strângea în jurul ei în timp ce se lupta. El a ridicat-o de pe sol când picioarele ei au lovit aerul în încercarea de a scăpa de el. Acordându-i suficient timp să-și dea seama că încearcă să se elibereze de el era inutil, și-a pus buzele lângă ureche și șopti: "Vei rămâne până vei fi destul de puternică pentru a te elibera din aceste brațe, preoteasă".

Apoi a tras-o în aer, doar ca să o arunce din nou pe canapeaua suprapusă, unde a aterizat cu o ușoară sărire. Acum, când era din nou față în față cu el, Kyoko scoase un țipăt furios și apoi clipi din nou când apariția lui se întoarse la bărbatul cu care vorbise.

Ea îl privi înfuriindu-se, bătându-și pumnul:”Ce naiba se întâmplă?”

Kyou stătea liniștită în fața ei, singura diferență de data asta fiind că ochii lui încă mai străluceau: "Vei rămâne aici". Se aplecă spre ea: ”Mă vei lăsa să te antrenez.” El și-a așezat mâinile pe spatele canapelei și care au prins-o: "Și de data aceasta, vei câștiga fără jertfă". Nasul îl atingea de aproape pe al ei, în timp ce el șuierase ultima afirmație, arătându-și acum nemulțumirea.

Kyoko se aplecă înapoi pe canapea, în măsura în care o permitea, întorcându-și privirea încălzită, dar încă nu simțea nici o amenințare din partea lui. Chiar dacă nu era om, nu avea intenția să-i facă rău. Se încruntă în fața lui, realizând ceea ce tocmai spusese.

"De data asta?" Vocea ei era moale: "Ce vrei să spui ... De data asta?"

Kyou a inhalat adânc: "S-ar putea să fi uitat, dar nu am făcut-o." Parfumul ei îl înconjura și simți o mișcare familiară de durere în jurul inimii uitate, dar ea trebuia să știe adevărul: "Ne-am luptat împreună în trecut preoteasă, și timpul se apropie de faptul că va trebui să o facem din nou."

Ochii lui Kyoko se înmoaie pentru o clipă: "Cine ești tu?”

”Paznicul tău. Kyoko, știu că ai uitat că ți-ai sacrificat amintirile despre noi pentru a aduce înapoi Gardianul Inimii de Cristal în lumea asta.” Privirea o căuta pe a ei și vocea lui deveni o simplă șoaptă: ”Trebuie să ai încredere în mine.”

Chiar dacă tocmai a încercat să o sperie, tot ce era în interiorul ei îi spunea să aibă încredere în el. ”Eu ... am încredere în tine.” De îndată ce șopti cuvintele, se trezi în brațele lui. La început, ea se înălța, simțind pătura de căldură care o înconjura, ea se lăsă îmbrățișării, relaxându-se pe pieptul lui în confuzie senină.

Kyou nu a putut să o ajute. El îi purta de mult timp îngrijorarea respingerii și auzind aceste cuvinte ridică greutatea lumii de pe umerii ei tensionați. El a zdrobito de el, înconjurându-se cu mirosul ei, în timp ce-și întinse fața în părul ei.

”Stai de data asta,” șopti el într-un moment de slăbiciune.

Kyoko putea să simtă sensibilitatea în cuvintele lui și în brațele lui, dar totuși, tocmai o speriase de moarte acum câteva minute și acum o ținea ca și cum viața ei depindea de asta. Ea a fost prinsă între să se teamă de el și să vrea să se întindă și să-i mângâie obrazul neted.

Era plină de întrebări și mormăi în piept: "Vreau să-mi amintesc ce spui că am uitat. Ce trebuie să știu?”

Kyou și-a închis ochii aurii și nu a vrut să se întoarcă în lumea reală încă... avea exact locul de care a aparținut ... în brațele lui. Cu un suspin, o luă fără voie înapoi pe canapea și se puse să stea lângă ea.

Trecându-și mâna prin pletele lungi, Kyou respira adânc pentru a-și calma instinctele violente. Împingându-și dorințele, se îndreptă spre peretele din fața lui și începu să-i spună ce vrea să știe. Auzind ceva nu era același lucru cu amintirea.

"Vei avea ajutor. Toți oamenii de aici care au ajuns la fel ca și tine, pe burse, i-am adunat pentru tine. Ei nu-și mai amintesc de tine și nu-ți aduci aminte de ei, dar ei s-au luptat cu tine atunci și ei vor lupta din nou cu tine când va veni timpul ", vocea lui era cuprinsă de o amintire a trecutului.

Ochii lui Kyoko se lărgiră, "Suki și Shinbe?" Ea a întrebat de ce-l crede așa de ușor.

Kyou dădu din cap: ”Văd că i-ai întâlnit. Da, ai fost foarte aproape de ei, precum și de Toya care te-a protejat ca pe nimeni altul ".

”Toya? ” Își ridică o sprânceană. ” Trebuie să glumesti.” Apoi, adăugă mental: ”Nici măcar nu mă place.”

Kyou oftă reticent: "Toya nu s-a schimbat în această viață și este totuși tânărul neplăcut, tare de cap, din trecut. Dar da, te-a protejat cu răzbunare și ar fi murit pentru tine dacă ar fi apărut nevoia.”

Kyoko se încruntă, "Nu-și amintești?" Simțea că îi spunea adevărul și avea sens să știe că lipsea o parte din memoria ei. Ochii ei îl căutau, dorindu-și cunoștințele înapoi.

Kyou clătină ușor capul: "Eu sunt singurul care nu s-a întors cu tine. Prin urmare, eu sunt singurul care are amintiri despre ceea ce s-a întâmplat. Toya nu-și amintește nici măcar că este fratele meu.”

Kyoko a inhalat la mărturisire, "frați? Ce s-a întâmplat că ești singurul care-ți amintești?” Trebuia să știe.

"Ți-ai dat toate amintirile în luptă pentru a distruge răul lumii noastre și pentru a salva Gardianul Inimii de Cristal. În același moment, ți-ai pus o dorință pe cristal să-i vezi pe toți din nou. Nu ai vrut să îi pierzi. Când ai dispărut instantaneu, la fel și ceilalți... inclusiv dușmanul. I-ai adus în necunoștință de cauză aici... cu tine.”

A oftat cu regret. "Am aruncat o vrajă în jurul meu, care m-a protejat de astfel de dorințe." Ochii lui se îndepărtau ca și cum ar fi reluat memoria.

"I-ai luat pe toți cu tine și nici nu ai știut asta. Toți s-au renăscut aici, în timpul tău, lăsându-mă singur în trecut.” Ochii lui s-au concentrat și s-au blocat cu ai ei. "Deci, am supraviețuit și te-am așteptat. Odată ce era momentul, am adunat pe toți cei care m-au părăsit. Acum ați adus cu voi cristalul și rea-voința care o dorește... "vocea sa deveni mai întunecată", ... răul și-a început deja căutarea și nu o voi permite ".

Kyoko dădu din cap în încercarea de a înțelege: "Deci, oricine este aici, așa cum sunt, pot avea încredere?" El a dat din cap și Kyoko a continuat: "Știu ceva despre asta?"

Kyou clătină din cap: "Ei vor simți o legătură și vor crește, dar în afară de asta, nu cunosc viitorul, ci doar trecutul. Te vor proteja, așa cum au făcut-o atunci. Este ceea ce s-au născut să facă ... motivul existenței lor. "

Se uită repede departe de ochii ei căutători, știind adevărul cuvintelor lui care îi aparțineau și ei. "Mai avem încă ceva timp, dar pentru moment vreau să nu-ți mai ascunzi puterile de preoteasă și să devii conștientă de împrejurimile tale. Eu voi veghea asupra ta și i-am spus lui Toya să păstreze și un ceas închis acolo.

Kyoko îl urmări îndeaproape să-și amintească tot ce putea despre el. Părea să o cunoască atât de bine. Privind profund în ochii lui, șopti curios: "Cât de aproape am fost?"

Un fluturaș de afecțiune ascunsă i-a trecut prin ochii de aur înainte ca Kyou să se înăbușe și să se îndepărteze de ea. Exteriorul lui rece, care cădea înapoi în loc, a mârâit uitându-se la ușă, apoi a revenit repede la ea. "Nu repeta ceea ce ți-am spus, căci ei își vor aminti singuri."

Kyoko a sărit când a venit din ușă o lovitură tare, apoi a deschis-o fără permisiune.

Toya începuse să-și facă griji pentru siguranța fetei și se gândea să o întrerupă, dacă nu altceva decât să o salveze de la o stare de rău de care îl cunoștea în stare pe Kyou. Privirea îi era îndreptată instantaneu spre ea când intrase.

"Ei bine, eu văd că ea a supraviețuit vorbirii", irisurile îi străluceau de argint, simțindu-se că ceva nu era corect. ” Dacă ați terminat cu Kyoko, Suki o așteaptă.” Toya își ridică ochii de aur, pe Kyou care nu-și dădea seama de petele de argint care începuseră să se arate în jurul lui.

Kyou îi arătă lui Toya o privire obișnuită, și dădu din cap în tăcere.

Kyoko se uită la Toya călduros, pentru că acum că își folosise simțurile, putea să-i spună că era îngrijorat de ea, chiar dacă nu acționa.

”Și-ar fi dat viața pentru tine.” Cuvintele lui Kyou s-au întors să o bântuie.

Kyou îl privea ușor pe Toya și simțea o dorință îndepărtată, dar familiară, făcându-l să se ferească. Și-a amintit bine acest sentiment, și ochii lui s-au fixat pe gardianul de argint. Ar avea întotdeauna o legătură specială cu fratele său pe care ea nu a împărtășit-o cu ceilalți?

Kyoko se ridică, dându-i la revedere lui Kyou și-i aruncă un zâmbet secret pe care Toya nu l-a văzut, apoi s-a întors spre Toya și i-a acordat unul dintre cele mai dulci zâmbete. Haide, să nu o ținem pe Suki în așteptare. Ea plecă pe ușă lăsându-l pe Toya stând acolo cu un sentiment cald. Un sentiment pe care numai zâmbetul ei îl poate provoca.

El clătină din cap, încercând să scuture căldura, apoi se uită la Kyou, observând că îl privea intens. ”Ce?” Întrebă Toya cu o voce tare, știind că nu va primi un răspuns. Decis că nu merită timpul, a ieșit din nou pe ușă, a bătut din nou în spate și s-a grăbit să o prindă pe Kyoko.

Toya se uită la spatele lui Kyoko, în timp ce mergea grăbit în hol. Trebuie să se grăbească să iasă de la Kyou. El se smulse pentru sine însuși, grăbindu-se să o prindă pe ea, ceea ce nu era o problemă, considerând că era un gardian. Gândurile îl întunecară puțin, întrebându-se dacă chiar știa ce era. Se îndoise că a făcut-o sau că nu ar fi zâmbit așa.

În vârful treptelor, Kyoko știa că Toya o prinsese pentru că îl simțea în spatele ei. Da, îi simțea aura puternică, dar era un sentiment puțin diferit de cel cu Kyou. Își închise ochii o clipă. Căutând aura, Kyoko a decis, indiferent de modul în care a acționat, aura sa a fost de fapt foarte caldă și a făcut-o să se simtă ... printre multe lucruri ... protejată.

Înțelese că Toya ar fi trebuit să fie mai tânăr decât Kyou, dar și ea putea să simtă puterea ascunsă în el. O forță care, dacă ar fi fost folosită, ar putea să-l facă pe Toya să-și stăpânească fratele într-o bataie de inimă ... deși se îndoia că oricare dintre ei era conștient de asta. Kyoko se bucura de simțurile ei, acum că le-a răsturnat din nou.

"Deci ..." se întoarse spre el, "unde sunt Suki și Shinbe?"

Toya își îndreptă ochii spre ea, în momentul în care fusese pus pe loc cu minciuna. Cum ar trebui să știe unde erau Suki și Shinbe? Se întorsese doar pentru ea ca să o îndepărteze de la Kyou.

” Nu știu,” zise leneș.

Kyoko se încruntă la el: "Dar tu ai spus ... "

Toya a tăiat-o. ” Ar trebui să-mi mulțumi pentru că te-am salvat,” informă el, înclinându-se mai aproape ca să o intimideze.

” Salvându-mă de ce?” Kyoko a mârâit chiar în fața lui, fără să-i placă atitudinea. Doamne, câteodată se putea întâmpla ca un baston.

” De la Kyou,” Toya a mormăit cu voce tare înapoi, înfipse pumnul. Putea să-i spună cu adevărat cu gura ei frumoasă. ” Destul de bine? De unde naiba a venit asta?” Luă un pas înspăimântător înapoi de la ea în confuzie.

Luată de supărare, Kyoko tocmai l-a privit brusc la el. Apoi, încet la început, dar din ce în ce mai tare, a început să râdă de el. Tu. întrebă ea, încercând să respire între chicotiri. "De ce ai fi ...", a renunțat, a încetinit să râdă și, în cele din urmă, s-a stabilit pentru un zâmbet larg, deși ochii ei încă aveau o clipire de răutate.

"A fost foarte dulce. Nu știam că-ți pasă ", îi încreți nasul, încercând să păstreze o față dreaptă.

Toya se uită la ea, obținând senzația de glumă asupra lui. ” Deci, te-ai hotărât să rămâi după "Preoteasă"? a scuipat ultimul cuvânt ca și cum i-ar fi lăsat un gust rău în gură.

Kyoko și-a pierdut zâmbetul și i-a împins din nou fața la centimetri, privindu-l direct în ochii lui de aur. "Da," gardian ", a întins o sprânceană la el, apoi s-a întors și a alergat pe scări râzând.

Da Kyoko, exclamă în tăcere și mental adăugă un punct de sus pe partea ei de tablă. Kyoko unul ... Toya zip.

Ochii lui Toya se lărgiră o clipă înainte de a-și da seama că mica vrăjitoare îl dobândise. La naiba a șuierat și a plecat după ea.

Kyoko se afla aproape la baza scărilor, când simți că simturile ei de preoteasă se refăceau. Sensând un alt gardian pe lângă Toya, se uită în jur. Singura persoană suficient de aproape pentru a provoca acel sentiment era un student aflat în partea de jos a scărilor, privindu-i cu interes.

Privind îndeaproape, ea a fost uimită de sublinierile purpurii care trec prin părul său și cei mai frumoși ochi. În timp ce privea ochii aceia, putea să jure că putea să vadă strălucirea fiecărei culori în iriși.

Toya stătea acum în spatele lui Kyoko. Văzând oprirea ei bruscă, observă că privea la Kamui. ” Deci, acum poate detecta nemuritorii, își spuse Toya. Ajunși în jos, și-a apucat mâna: "Haide, te voi prezenta."

Toya găsise un loc bun pentru Kamui de îndată ce îl întâlnea pe băiat. Tot ce știa cu adevărat despre el era că nu avea părinți și că a crescut în îngrijire până când Kyou i-ar fi oferit un loc aici.

Kyoko s-a lăsat pe jumătate trasă și jumătate târâtă de Toya către străin. Ea putea să spună că era și el nemuritor, dar putea simți și o bunătate minunată. Ea și-a lăsat simțurile să-i exploreze aura și a găsit căldură acolo și ... o inocență ascunsă aparținând doar unui copil.

"Hei Toya, pentru cine ai venit aici?" Ochii strălucitori ai lui Kamui o priveau cu fascinație. Simțea că-l aștepta de atâta vreme ... deși nu știa cine este. Era ca și cum ar fi ratat-o teribil. Se simțea ca și cum ar putea să respire brusc din nou și chiar a inhalat să dovedească acest lucru, dar când a făcut-o, a prins mirosul și a găsit că părea atât de familiar.

Privind la Toya, el a întrebat: "Ce ai făcut ... te duci să-ți iei o prietenă?" Kamui se smulgea în timp ce ochii i se luminau cu umor.

” Nu, nu,” a mormăit Toya. ” Nu e genul meu.”

"De unde știi? N-ai avut niciodată o prietenă.” Kamui râse cu voce tare la glumă.

Kyoko încercă din greu să nu chicotească, dar văzând bucuria în ochii lui Kamui, cuplată cu expresia întunecată pe fața lui Toya, o făcuse imposibilă.

"Aceasta este Kyoko", se îndreptă spre ea, eliberându-și brațul ca și cum tocmai își amintea că o atingea. ” Kyoko, acesta este Kamui. El este, de asemenea, aici pe bursă și va fi în aceleași clase în care ești tu. "

"Da, eu sunt unul dintre cei care sunt liberi aici", a spus Kamui cu o față dreaptă, făcând Kyoko să-și piardă abilitatea de a ține în râsul pe care abia îl conținea pe primul loc.

Se întoarse spre Kamui și își lăsă mâna. Cu un zâmbet foarte prietenos, păstrându-și secretul în interiorul său, dacă era aici la bursă, atunci știa că el era prietenul ei în trecut: "Bună Kamui, e bine să te cunosc. De cât timp ați fost aici la academie?

Kamui o plăcea deja pe această fată prietenă. ” Aproximativ doi ani. Deci ce face cap fierbinte? Arătându-te pe aici? se uită la Toya râzând, apoi înapoi la ea, înmuind zâmbetul. A apărut partea răutăcioasă a personalității sale și a luat mâna lui Kyoko în a lui. Înclinându-se ușor, îi aduse mîna moale la buze și o sărută blând pe degetele ei.

Kamui aproape a râs la o strălucire aprinsă de la Toya. Doar un idiot nu ar fi putut să vadă atracția evidentă a celuilalt om pentru minunata Kyoko.

Kyoko se roși ușor și chicoti la termenul "cap fierbinte". Văzând la Toya o strălucire spre Kamui, ea a zâmbit. "De fapt încercăm să-l găsim pe Shinbe și Suki chiar acum. Le-ați văzut ?

Înainte de a termina Kyoko, cineva i-a apucat brațul, trăgând-o între Kamui și Toya. Cu o privire scurtă, Kyoko se uită la fața îngrijorată a lui Suki.

"Totul a fost bine, Kyoko? Stai, nu-i așa?” Suki sună aproape pledând.

Kyoko dădu din cap, în timp ce aude vocea moale a lui Kyou, șoptindu-i să rămână. „Nu mă duc nicăieri.” Ea dădu din cap peste umărul lui Suki la Shinbe, văzând că părea la fel de mulțumit ca Suki la răspunsul ei.

Toya ridică o sprânceană la cuvintele lui Kyoko. Se întrebă exact ce i-a spus Kyou să o facă atât de hotărâtă să rămână. Acum se purta atât de diferit, arăta aproape fericită. De obicei, atunci când Kyou vorbea cu oamenii numai ... ei ar pleca departe pentru ore întregi. Tipul a avut chiar abilitatea de a-i dărui fiori din când în când.

Kyoko îl luă pe brațul lui Suki și porni spre scări: ”Trebuie să mă ajuți să găsesc ceva în seara asta dacă dansăm. Cele două fete s-au înghesuit, vorbind în timp ce mergeau. Au acționat ca și când s-ar fi cunoscut unul pe celălalt.

Shinbe, Kamui și Toya au văzut cele două fete dispărând pe scări. Shinbe îl întrebă pe Toya cu o voce îngrijorată: ” Știe ce se întâmplă cu adevărat aici?

Toya văzu cum buzele lui Kyoko se mișcă în timp ce vorbea cu Suki: ” Da, cred că o face. Apoi, întorcându-se la ele, el a schimbat subiectul: "Kamui, vii cu noi în seara asta?"

Shinbe a făcut o dublă preluare. ”Toya? ” Chiar vrei să vii să dansezi? vocea lui a sunat șocată. ”Nu sună ca Toya, își spuse el.

"Hei, mi s-a spus să o văd ca pe un șoim, deci cred că nu am de ales, acum?" Toya a fost deranjat, așa că ar crede că face acest lucru împotriva voinței sale. Dar, într-adevăr, deodată nu voia să o piardă din vedere.

Pulsul îi plesnea sub piele, ca și cum i-ar fi spus să o protejeze cu orice preț, indiferent dacă i s-a spus sau nu. Nu i-ar fi ajutat să aibă acum o imagine mentală a lui Kyoko care se mișca în mod sugestiv, într-un ritm bătător pe un pod de dans aglomerat. Își facea instinctul de protecție și, dintr-o dată, prefera să nu meargă.

O mormăială moale își făcu drum din gâtul lui Toya și își scutură capul încercând să scape de gândurile prea mari de ochi pe ... ochii care nu îi aparțineau.

"Da, sună distractiv. Mă duc și eu ", a spus Kamui. "Trebuie să facem ceva în weekend pentru a ne lua mintea de la acest loc". Se simțea aproape ușurat, recunoscând că Kyoko ar fi în jur de acum înainte. ” Plus că trebuie să-i găsim o prietena lui Toya, spuse el nevinovat.

” Cine zice că am nevoie de o prietena, puțină băiețelie, spuse Toya mîngîindu-l pe Kamui în vârful capului. "Nu știai ce este o prietena dacă te-a bățit pe fund."

Shinbe zâmbi, "Cred că sunt singura care știe ce este o prietenă, dar vă pot arăta două fecioare dacă doriți această experiență". A luat un pas înapoi când au plecat și i-au dat o privire ucigașă.

Schimbând rapid subiectul, Shinbe dădu din cap, apoi alunecă puțin mai aproape de Toya. ” Kyou ți-a ordonat să te uiți după Kyoko? privirea lui plutea în direcția în care plecase. "Știi ... în ultima vreme am simțit o schimbare a echilibrului de pe aici, ca și cum ceva se pregătește să se întâmple. Răul se apropie. Mă întreb dacă are legătură cu asta ". Instinctele lui Shinbe erau aproape întotdeauna corecte și îl îngrijorează.

Toya și-a simțit-o și a vrut să răspundă. "Ei bine, nici un moment ca prezentul. De ce nu mă duc sus și cer înghețat adevărul? Știa că Kyou ascunde ceva și că va afla ce este.

Înainte ca Shinbe să-l poată opri, Toya fusese deja sus pe scări. Shinbe se răsuci: "Nu-mi place când sunt în aceeași cameră. Am văzut-o și nu e drăguță. Ei se comportă ca frați sau așa ceva. Ochii lui de ametist trasau scările, privindu-l pe Toya luându-le câte două pe rând.

Kamui aprobă din cap, știind că Kyou îi sperie uneori al dracului. ” Mai bine decât mine. Ne vedem diseară ", a plecat, lăsându-l pe Shinbe să stea acolo singur, urmărind încă scările.

Adânc în mintea lui Shinbe, unde se puteau reflecta puterile sale de gardian în sinele lui ca oglindă, se întreba cum se simțea familiar cu preoteasa care tocmai se urcase. El a căutat adânc în suflet pentru adevăr, în timp ce își închise ochii.

Odată ce ochii lui de ametist i se deschiseră din nou, străluceau cu secrete pe care numai el le cunoștea.

*****

Kyou a fost pierdut în gânduri despre cum să se ocupe de Kyoko, acum că a avut-o unde a vrut-o. El a fost brusc întrerupt, auzind lovind pe ușă. A clipi de câteva ori, a suprimat dorința de a-și arunca ochii de aur, știind că nu poate fi decât Toya. Kyou dădu ușii o strălucire, așa cum se deschise fără invitație.

Toya a intrat direct, căutând instantaneu ținta și l-a văzut pe Kyou întinzându-se pe canapea. ” Ce dracu se întâmplă cu Kyoko? el a ajuns direct la subiect.

Ochii lui Kyou se îndreptară către Toya, dar fața lui nu arăta nici un interes în această întrebare.

Toya știa starea de spirit a lui Kyou mai bine decât oricine și știa că nici măcar nu ar fi privit la el dacă nu ar fi lovit deja un nerv. Citirea lui Kyou a fost o știință pentru el. Chiar și clipirea unui ochi însemna ceva când a venit de la Kyou. Toya se îndreptă să se așeze deasupra lui într-un scaun plin de lucruri.

"Haide, nu sunt prost. Dacă vrei să o protejez, trebuie să-mi spui de ce. La urma urmei, restul din noi suntem pe cont propriu, deci de ce este diferită? A scuipat, de parcă dezgustat de gând. "E doar o fată umană slabă."

Toya i-a apucat mâna cu gheare, pe care a găsit-o brusc în jurul gâtului, și a privit în fața chipului foarte supărat al lui Kyou.

” Veți face așa cum vă spun,” vocea lui Kyou se agită cu furie.

Ochii lui Toya se îngustează. Acum știa că s-a întâmplat ceva. "Gura!" a șuierat și a fost răsplătit cu eliberarea lui. El a văzut cum furia lui Kyou dispare instantaneu când s-a întors la locul său anterior de lângă el, iar masca lui rece a căzut în jos ca un scut pe care l-a ascuns. Toya clătină din cap. ”Trebuie să-mi spui de ce este atât de importantă pentru tine.” El a pus accentul pe ultimul cuvânt.

Kyou a fost de acord. L-a îngrijit pe Toya încă din ziua în care s-a născut. Îl cunoștea pe fratele său apropiat, în același moment în care Toya respirase în această lume și-l furase de la părinți care nu l-ar fi înțeles. Era la fel ca și ceilalți frați, deși, pentru o vreme, Kyou a ales să-i supravegheze de la distanță.

Spera să facă personalitatea lui Toya diferită într-un fel, dar se părea că l-a urmărit și în această viață, indiferent de ce făcuse Kyou pentru a încerca să i-o schimbe. Linia de bază a fost Toya încă tot Toya, indiferent de viata pe care a dus-o. Credea că o întâlnire cu Kyoko ar fi provocat amintiri ale trecutului, dar fratele său nu a arătat nici un semn până acum, doar un interes. Ochii lui Kyou se îngustară la gândul ăasta.

” Nu simți nimic pentru ea? întrebă el într-un ton care îl făcu pe Toya să se răsucească.

”Ar trebui să fac asta?” Toya s-a aruncat înapoi, știind că într-adevăr a simțit ceva pentru ea, dar nu era pe cale să o recunoască. Împingându-și brațele în fața lui, el părea supărat ca întotdeauna, fără să știe de argintul care dansa în ochii lui de aur.

” Da”, răspunse rece.

” La naiba. Ce o face atât de specială pentru noi?” Toya și-a aruncat mâinile în exasperare.

Privirea lui Kyou l-a provocat: "Ea este cea pe care am aÈ™teptat-o".

Ochii lui Toya s-au lărgit. Chiar în clipa în care își amintea, Kyou îi spusese că trebuie să se pregătească pentru cea care a purtat Inima de Cristal în interiorul ei. Cu siguranță, el nu se referea la asta ... de ce ar fi un cristal atât de puternic în interiorul unei fete atât de slabe? Se așteptase la un războinic de un fel ... nu o fată simplă.

” E motivul pentru care i-ai adunat pe toți?” Sprâncenele lui se ridicară în discuție.

Kyou se abținuse să-i spună lui Toya despre trecutul său, dar îl avertizase despre viitorul său. ”Trebuie să o protejezi cu orice preț.”

Camera era tăcută, creierul lui Toya devenise un vârtej de gândire. În ultima vreme, el începuse să simtă creșterea vibrațiilor demonice din zonă, ca și cum s-ar fi născut mai multe, și partea rea devenea mai puternică.

"Deci, ea este una. Ce trebuie să știu?” Aproape că-și simțea ușurarea, știind că de aceea fratele său a avut un astfel de interes de Kyoko, dar în acest moment el nu s-ar putea sătura mai adânc în acele sentimente care au sugerat gelozia.

Kyou ascunsese adevărul atâta timp, nu era sigur că era gata să împartă amintirile. Gândirea apropierii lui Toya față de Kyoko în trecut nu a ajutat lucrurile. Poate că unele lucruri au fost uitate cel mai bine. Cei doi erau uneori inseparabili. "Ai renăscut să o protejezi și am trăit o mie de ani în așteptare. Deocamdată ... asta e tot ce trebuie să știi. "

Toya șoptea încet, apoi chicoti într-un mod ușor sinistru. ” Asta e tot ce trebuie să știu, nu?” Își trecu degetele prin părul lung, simțind o nevoie copleșitoare de a goli o mânie ascunsă, chiar dacă nu știa. "De aceea te uiți la ea cu căldură în ochii tăi? Spui că suntem aproape ... ești de fapt gelos despre ceva care se presupune că s-a întâmplat cu mult timp în urmă, cu o fată care probabil că nu te-ar uita în lume? Toya privea ... ochii lui erau acum argint topit.

Kyou aproape s-a zguduit de ghicirea lui Toya. Erau momente în care percepția băiatului era neobișnuită.

"Nu îmi trece linia de răbdare Toya. Cristal sau nu, nu voi tolera acuzațiile sau delirul de grandoare care se referă la preoteasă. Ai fost desemnat să o protejezi ... Nu-mi pasă dacă îți place. Temperamentul tău va fi ținut sub control și tu vei evita să faci vreun avans asupra persoanei ei. E clar? ochii lui erau acum morți, concentrându-se asupra fratelui său mai mic.

Orice ar fi putut să stea pe cuvintele lui Kyou și Toya ar fi putut spune că conversația a fost terminată, cel puțin pentru moment. Se ridică și ieși din cameră fără o privire înapoi sau un alt cuvânt. Odată afară din apartamentul fratelui său, se opri, îndreptându-se spre ușa lui Kyoko. O simțea în interiorul camerelor din fața lui.

Ridică mâna să bată, dând să fie cu ea, dar știa că nu avea nici un motiv în acest moment. Își strânse mâna adânc în buzunar și se întoarse să meargă pe hol.

Dacă altcineva ar fi fost în sală, ar fi văzut o aripă strălucitoare din aripi de argint așa cum au apărut pe spatele lui Toya înainte de a dispărea neobservat de către gardianul cu ochi de argint.

Capitolul 5 "Avertizare în creștere"

Kyoko ridică o bandă de cauciuc din vanitate și trase o parte din părul ei întunecat, înăbușitor, prins într-o coadă de cal, lăsând spatele cu un strat scurt scăpat și un strat lung care să curgă liber pe spate. Se aplecă aproape pentru a aplica o pată roșie, apoi se ridică, se îndreptă spre oglinda lungă și se întoarse în jurul ei, examinându-se. Suki i-a spus că ar îmbrăca o parte din hainele ei, și Kyoko s-a simțit diferită.

Fusta de culoare neagră s-a aruncat în timp ce se întoarse, arătând picioarele bine făcute datorită tuturor antrenamentelor la care se expunea. Rochia roz avea o dantelă neagră până în spate, iar în față o formă în "V" de dantelă neagră care era aproape de sâni. Kyoko clătină din cap la despicătura expusă.

Ea a făcut-o să se întrebe dacă nu Suki a fost cea care l-a urmărit pe Shinbe la fel de mult cum îl urmărea ea. Luându-și cerceii în cruce, se întrebă de ce acceptase să arate ca un copil sălbatic. Ea a fost surprinsă de îngăduirea ei când cineva a bătut timid la ușa ei.

Deschizând ușa, în timp ce își fixa încă cercelul, Kyoko strălucea, simțindu-se mai bine că Suki era îmbrăcată mai sălbatic decât ea. "Oh, Suki, îi vei omorî în seara asta", a spus ea, în timp ce o privea pe prietena ei în sus și în jos.

Suki purta pantaloni din piele strânși și o bluză albastră, cu mâneci lungi, care îi marcau figura. Kyoko clătină din cap, gândindu-se de câte ori Shinbe avea să fie pălmuit în seara asta.

”Doar îi ceri lui Shinbe să acționeze, nu-i așa?” a înălțat ea o sprânceană la prietenul ei, cu râsul strălucitor în ochii ei de smarald.

Suki o privi pe Kyoko, dând din cap cu satisfacție: "Da, am senzația că în seara asta ar putea fi ultima de distracție pentru o vreme. Am prins zvonul de la Shinbe că, începând de luni, trebuie să începem antrenamentul mai greu decât oricând." Ochii i se aprinseră: ”Dar pentru diseară, hai să ieșim liberi. Vei iubi acest loc unde vom merge. Este imens și trupa se va rupe în seara asta."

Suki aruncă o privire în jurul camerei lui Kyoko, cu ochii largi. Uau! N-am mai fost niciodată aici ", privi înapoi la Kyoko." Nimeni nu a fost vreodată lăsat aici, cu excepția lui Toya. Îți dai seama, doar el, tu și Kyou sunteți pe acest hol ? Era atât de nervoasă să vină la acest etaj că îi ceruse permisiunea lui Toya înainte de a veni în camera lui Kyoko.

Kyoko știa că Kyou trebuie să fi vrut-o acolo unde el și Toya ar putea să o privească mai bine. Amintindu-și tot ce a spus, știa că avea dreptate în legătură cu Suki și cu prietenia ei în trecut, pentru că, dintr-un anumit motiv, a simțit-o că se cunosc de mult timp.

Ea a înghițit nodul brusc din gât: "Poate că toate celelalte camere au fost luate, nu știu." Se îndreptă spre ușă. ”Dar știu că vreau să mă distrez în seara asta pentru că ai dreptate, probabil că este ultima de distracție pentru o vreme.”

Mâna de pe ușă a înghețat și se încruntă, " era acolo cineva ". Ea simțea o răcoare care o târa în spatele cunoașterii.

Kyoko deschise încet ușa și privi în hol. Nu a văzut pe nimeni, și a deschis restul drumului și Suki a urmat-o. Se întoarse și închise ușa din spatele ei, apoi se răsuci repede și se uită la Suki, când auzi un "șuier" surprins de prietenul ei. Acolo, în picioare în ușa lui, Kyou o privea ... și nu arăta mulțumit.

Kyou aruncă o privire asupra lui Kyoko și simți cum îi crește furia în el. El și-a îndreptat privirea spre Suki, cu disperare evidentă pe fața lui.

” Lăsați-ne,” a cerut el într-o voce periculos de rece.

Suki i-a arătat lui Kyoko un aspect apologetic, dar a făcut repede cum i s-a spus, știind că e mai bine decât să ezite. Ea nu a vrut să se afle pe partea rea a lui Kyou și, în plus, bărbatul i-a dat fiori. Ea a fost conștientă de la prima întâlnire cu el că era un nemuritor foarte puternic și nu unul care trebuia să fie întersectat. Era bucuroasă că era de partea lor și nu era un dușman.

Kyoko își trase brațele în fața ei, dezamăgită în timp ce privea că Suki se grăbi să iasă din vedere. Se întoarse pentru a se regăsi acum sub atenția lui Kyou și în momentul acesta nu arăta fericită. Își întinse o sprânceană în așteptare. Când tocmai stătea acolo, făcând o gaură în ea, cu ochi aurii furioși, simți că temperamentul lui începe să înțepe. ”La naiba cu ochii ăia care o străpung.”

"Ce am facut?" în cele din urmă, a întrebat ea, renunțând la a aștepta să-i spună.

Kyou fusese supărat când simțise prezența lui Suki pe acest etaj. Apoi, când îi urmări că iese din cameră îmbrăcată așa, știa că nu era înțelept să o lase pe Kyoko să plece. Nu numai că era în pericol în fața inamicului, dar și ea ar fi fost în pericol față de vreun gardian, demon sau om care voia să facă pereche cu ea. Kyou văzu roșu la simplul gând,

"Nimeni nu va veni vreodată la acest etaj fără permisiunea mea, cu excepția ta și a lui Toya, ați înțeles?" vocea lui suna ca și cum o certa.

Kyoko s-a înfipt, însă și-a amintit repede că aceasta este clădirea lui, așa că este regula lui. ”Îmi pare rău. Nu știam,” îi spuse ea cinstit. Simțindu-și mânia pe care o insufla, își înfipse degetele în fața ei. Începuse să se bâlbîie, pentru că într-adevăr nu arăta mai fericit acum că ea și-a cerut scuze.

Kyou a făcut un pas mai aproape de Kyoko. Privind la ea, a descoperit că aproape că i-ar vedea cămașa jos. "Nu mi-ai spus că ai planuri în seara asta", simți cum starea de spirit se întunecă la cuvintele lui și ochii îi străluceau puțin mai strălucitor, dar nu-i păsa. Dacă trebuia să o protejeze, trebuia să știe ce avea de gând. Știa cum acționau fetele de la colegiu, dar mirosea că Kyoko era încă neatinsă, diferită de ceilalți... nevinovată.

Kyoko își mușcă buza de jos, întrebându-se dacă va trebui să-i spună fiecare mișcare. "Nu știam că trebuie să-ți spun dacă mă duc afară", a încercat să-și mențină calmul, dar a știut că trebuie să stea cu el pentru a avea libertate.

”Mă duc cu Suki și Shinbe în seara asta,” spuse cu fermitate cuvintele, sperând că nu va încerca să o oprească.

Kyou făcu un pas mai aproape, doar ca ea să facă un pas înapoi de lângă el, ca să nu mai trebuiască să-l privească. El surâse interior pe când a făcut un nou pas înainte. El a sprijinit-o literalmente de perete, înconjurându-se cu mirosul ei.

”Îmbrăcată așa?” vocea lui suna furios.

Ochii lui Kyoko se lărgiră acum, că el era la numai câțiva centimetri de ea și se uita în sus la el. Era atât de înalt. Ce-a spus? Ochii ei s-au aruncat puțin. Îmbrăcată ca ...?

” Ce e în neregulă cu modul în care sunt îmbrăcată ? se strânse înapoi la perete când el își coborî fața lângă urechea ei. Ea îi simți respirația caldă pe gât.