# Пісні самогубців. Рима, біль та журба

Володимир Сліпець

Це не просто звичайний збірник віршів від поета, бо автор – не поет. Ця крихітна книжка описує людську природу та привідкриває читачу Інший світ. Сум, біль, журба – це є наслідки людської байдужості, боягузтва та ліні. Який фінал заслоговує людство?

© Володимир Сліпець, 2019

ISBN 978-5-4493-0233-5

Создано в интеллектуальной издательской системе Ridero


## Від автора

Жити та існувати ніколи не будуть синонімами, так само як бачити та розуміти. Жити в мильному рожевому пузирі, що ховає Вас від власного смогу та бруду – це боягузтво. Ігнорувати реалії та сучасне суспільство – лицемірство. Нити та скиглити, проте нічого не робити – лінь. То є одвічні гріхи нашого виду, які можуть нас вбити!

«Пісні самогубців: Рима, біль та журба» – це мій коротенький збірник віршів. Я ніколи не бачив в собі поета та й ніколи не побачу. Я просто людина, що бачить цей світ трішки інакше. Кожний вірш – маленька історія, сповнена смутком, відчуттям провини за людство та людяність в серці.

Люди так звикли дивитись у дзеркало та бачити якихось химерних героїв, сильних лідерів та навіть богів. А що… А якщо це кінець? Останній наш день, рік, століття. Невже ми залишимо тільки папір, брухт та залізо після себе?

Я бажаю Вам приємного читання… Хоча, я вважаю, що буде сильний післясмак, так що відразу знайдіть відраду – почитайте добру казку, подивіться романтичний фільм. Бо в моєму світі Вас чекає тільки біль та журба, які на цей раз сховались під римою віршів.

Правда може бути жорстокою, а істина – химерною. Тому, якщо Ви досі не злякалися, можливо, знайдете відповіді на власні запитання.


## Про Україну

### Маніфест

Я люблю свій край,
Та майже Україну.
Обожнюю дім,
Мою маленьку хатину.

Для мене земля
Рідніше держави.
Між ними,
Відчуваю сильну різницю.

Й мудрі то є слова,
Що твоя Батьківщина там,
Де твій дім,
Спокій, друзі, сім’я.

Я відчуваю себе
Зручніше вдома,
Де мене чекають…
Завжди та люблять як є.

Мені майже байдужі
Всі інші люди…
Хоч й прикро за них,
Їхнє минуле, життя, майбутнє.

Ці пусті очі,
Сірі від будення,
Звичайні життя.
Та ламкі від помилок серця.

Бодай вони голі,
Кольорові як ті Жар-птиці
Та все ж сірі.
Пусті у душі.

Для мене скажений пес
Рідніший за нардепа.
Мені сліпий мудріше
Від злого проповідника.

Для мене вони
Не ідоли та не боги.
Так, лише жадібні,
Хитрі жебраки, які дурять себе й людей.

Не кажіть «Слава Україні,
Героям слава!»
Краще «Слава гаманцям,
Та вбивцям пошана!»

Я вже давно не вертаюсь
Очима до телевізора.
Не слухаю,
Не шукаю новин.

Всі крики та воплі
З екранів мені не веселі.
Ти дикі танці…
Вже вони не смішні.

Хотілось, щоб в світі
Було менше дурниць.
Щоб був мир,
Затишок та всім втіха.

Та цього, мабуть,
Ніколи не буде,
Бо люди…
Такі… як є.

### Дайте їм хліба!

На землях родючих, чудових,
Живе простий люд.
Своїми руками ледве збирають,
Іншим ротам семена.

Вони багато працюють,
Та ледве існують.
В постійних злиднях,
Недугах та скаргах живуть.

Хлібороби хліборобів деруть,
Скотарі ріжуть останню худобу.
А бабки все лають на всіх,
Посміхаясь згадають минулих катів.

Їх годують плітками,
Чутками, гнилою землею,
Що ось-ось прийдуть зміни.
І всі як царі заживуть.

Та для брехні,
В серцях працюючих мас
Бракує вже місця,
Та немає вже сил!

Їх мотори глохнуть поволі.
Один за одним…
Вся нація гине задля
Ситих шлунків катів.

Дурні мріями багатіють,
А не їхніх хребтах,
Будують нові квартали,
Дачі, вілли, палаци…

Цілісінький світ подурнів.
Всі живуть немов ляльки,
Та поодинці ріжуть горлянки,
Сховавшись по конурах лячним.

### Тихий шум

Я йду по вулиці,
Дивуюся.
Назустріч біжать люди,
Шумні та смішні.

Вони так тремтять,
Кричать.
Та їх все одно не чути.
Вони вже мертві.

Їхні тіла все летять
У безодню.
Там вже чекає смерть,
Привітно вітаючи всіх.

Може мені закричати?
Побігти?
Чи просто далі стояти,
Чекаючи див?

Чи в змозі хтось їм…
Сказати…
Що ось-ось прийде він.
Кінець, фінал усього.

Я можу просто мовчати.
Та бути нічим,
Ніким.
На телефон просто знімати.

Так який тоді сенс?
Вмирати?
Чи далі грати роль,
У виставі сумній?

### Паразит в серці

Він в неї серце вкрав,
Проник до душі.
Розбивши там тент,
Він жив вглибині.

Щастя й радість,
Спокій та тишу —
Все це забрав,
Й там з’явилась діра.