Лідія Гулько
Помста Перса Дарія, або Скіфо-перська війна

І. Напередодні війни

Глава перша
Священна рада

Екбатани. Палац мідійських царів. Зала засідань.

Поміж колон, що підпирають перекриття з пласким дахом, завмерли мужі в багатих каптанах. Фарбована борода і байдужий вид – надійний схрон в’юнких думок. Далебі, Книга мудрості повчала: «Ревниве вухо все чує, і навіть шепіт нарікань від нього не затаїться. Бережіться пустого нарікання і здержуйте язик від обмови, бо і потаємне слово не перейде гладко, і брехливі уста погублять душу». О, хвала Дарію, хвала царю царів. Приборкав бунтівливих у провінціях Еламу, Вавілону, Парфії, Гірканії, Арсенії, Маргіани. Розділив владу на військову і цивільну. Створив могутню армію і флот. Упорядкував поштову дорогу. Ця дорога надійно охороняється, зі станціями, де міняють коней. Та зручності потребують коштів… Знову зібрав… Вочевидь задля наповнення скарбниці. Вочевидь… Але ж кожній сатрапії, залежно від кількості розораної землі та її родючості, законом визначено мито. Провінції покірно приносять зерно, фрукти, вино, килими, одяг – золотий і срібний, приганяють худобу. Індійська сатрапія платить золотим піском. Невже і цього мало? Вай, вай, подейкують про похід на зарозумілих яванів…[1] Чи сторицею повернуться затрати?

Висока завіса колихнулась і посередині розійшлася. За нею відчинилися стулки важких дверей. Товсті євнухи, озброєні мечами, закам’яніли обабіч входу. І лише брови видавали напругу: то піднімались, то опускалися.

У колонну залу поривчастим кроком увійшов Дарій. Вродливий, міцної статури, моложавий чоловік. Жерці, сатрапи, скарбники, судді, писарі, радники, володарі країн впали ниць, цілуючи килими. Воєводи прийняли вірнопіддані пози.

Дарій зайняв тронний стілець. Ввічливо мовив:

– Вітаю всіх. Дозволяю встати. Прошу, сідайте на дивани.

– О, дозволь стояти і насолоджуватися твоєю вродою! – закричали перші особи імперії.

Дарій хитнув жезлом, набалдашник якого мав вигляд лева. У руках царя жезл мав силу наказу. Повіяло індійськими ароматами – перська і мідійська знать, підбираючи подоли, займала дивани. Правителі підкорених народів раболіпно опускалися на кам’яну підлогу. Дарій старанно розправив на колінах старовинний кандіс, затканий квітами. У парчевих малинового кольору узорах були й крилаті колеса – символи Мідо-Перської імперії.

Перші особи імперії з трепетом чекали лихої новини. Ще б пак. Владика у тіарі. Найвродливіший із людей надіває золотий убір в особливих випадках. «Боже великий, укріпи дух підупалий, щоб покірно прийняти новини, особливо люті», – шерхотіли боязко вуста.

Наперед вийшов Псталпс, воєвода над воєводами, проводир військ. Важкий, сильний і нещадний. Ровесник Дарія, завжди супроводжував свого царя у бойових походах. Псталпс поцілував владику в золоту бороду (знак особливої поваги і дружби) і замер біля його правиці.

Урочистість, розлиту в повітрі, зненацька порушили дзвінкі голоси. Вони сміливо проникали крізь колони, прикрашені єгипетськими та індійськими тканинами. В залу засідань вбігли хлопчики від шести до дванадцяти років. Старший і менший опустилися на підлогу, викладену різнокольоровим шліфованим камінням. Добули з кишень сердолікові статуетки слонів і почали їх розкладати. Середульший забрався у крісло, видовбане з рожевого мармуру (формою нагадувало гігантське яйце). Вклав ніжки у спеціальну виїмку і зручно вмостився. Хлопчик звів іскристі оченята на царя, красивого у вихідному одязі та славі.

Шовкові брови Дарія зійшлися під низько опущеною тіарою. Видовженим обличчям пробігла тінь задуми, а тупі, з фарбованими нігтями пальці танцювали дощечкою билець. Хлопчик відразу насупився, його пальчики вибивали стукіт на кам’яних підлокітниках. Мавпування малого не викликало в присутніх ні подиву, ні сміху. Всі знали: сини царя царів повинні бувати на засіданнях перших осіб держави. Хай змалечку вчаться керувати державою.

Пальці, обтяжені масивними перснями, обірвали нервовий танок. Смоляні, блискучі очі царя царів проникливо дивилися на васалів. А ті принишкли і, затамувавши подих, тупилися в жовто-зелені узори на колінах. Хлопчик старанно скопіював батькові жести і погляд.

Зметнувся золотий жезл і стукнув у мармурову підлогу. В густій від напруження тиші владно звучало:

– Я – Дарій, перс, син Гістаспа, Ахеменід, арій, цар персів і всього материка, муж найрозумніший і найпрекрасніший із усіх людей,[2] скликав вас, перших мужів держави, на Священну раду з метою оприлюднити своє рішення. Почуйте мене всі. Від сьогодні Мідо-Перська імперія перебуває в стані війни з північними народами.

Дарій витримав значливу паузу. У затаєній тиші продовжив:

– Бог Ягве через своїх пророків заповідав нам підкорити північні народи та племена і навернути їх у одну з нами віру. Я переповнений рішучості виконати заповіт пророків. Моїм найпершим бажання є торжество справедливості на землі. Тільки тоді наступить на континентах справедливість, коли язичники схилять переді мною голови.[3] Мої хоробрі, мудрі товариші, надійшов час помсти. Помсти за образу столітньої давності. Віднині свій караючий меч я спрямовую на північні народи.

«Що значить «образа столітньої давності»? – розмірковували перші. – Вай, вай, то сталося так давно. І так багато ворогів прокотилося землями імперії.»

Псталпс випнув груди колесом, а рукою оперся об металевий, золотом окутий пояс. Проводир військ говорив, ніби вергав у горах каміння. Мова його переконлива, сильна.

– Як пара і дим передують вогневі, так кровопролиття провокують образи. Великий Дарій запросив нас у старовинний замок мідійських царів. Цар царів бажав оживити нашу забудькувату пам’ять. Згадаймо, шановні, час, коли найміцнішим царством в Азії було Мідійське. Тоді Ассирія, Єлам, Урарту поступалися у всьому Мідії. Однак Аскуцай,[4] напівдикий народ, порушив цей порядок і заклав камінь несправедливості. Його наступник привів доярів кобил[5] у Верхню Азію з жорстокими ватажками Протодієм і Мадієм. Як всеїдна сарана, кочівники нападали на мирних жителів. Залишали після себе трупи, руїни і випалені поля. Лише через двадцять вісім років цар Кіаксар, згуртувавши мідійські племена, відкинув ворога. Господарі зайшли у палац, що в Екбатанах. Який жах! Палац царя ворог дощенту спустошив. Навіть зірвав зі стін золоті та срібні бляхи. Також із колон і карнизів, якими ті були обкладені.[6] Кочівники, що прийшли з півночі, ще довго грабували хліборобів. Здавалося, позбутись їх неможливо. Тоді Кіаксар пішов на хитрість. Цар запросив ватажків ворога на бенкет… Вино там лилося, мов із фонтану. Скіфа приємно дивували барви вина і аромат. Пив вино, як звик, нерозведеним. Коли до втрати свідомості сп’янів, то Кіаксар подав воїнам знак. Мідійці оголили мечі, блискавично ними працювали. О, без верховодів Скіф притих. Деякі служили охоронцями при дворі Кіаксара. Решта пішла в Припонтійські[7] степи. Вельможі, доблесні воїни! Прислухайтесь. До нас взивають нетлінні кістки пращурів. Вони кличуть помститися кревним ворогам. Вимагають повернути на батьківщину з півночі святині.

Гуркотливий голос затих. З усіх кутків линули збуджені голоси:

– Дарію, ти переможеш! Дарію, ти повернеш на батьківщину святині! Справедливість торжествуватиме в світі!

– Веди нас, царю! Ми готові помститися молокоїдам!

– Перси з мідійцями – один народ. Образа мідійців є водночас образою персів.

Найуважніші помітили, як тінь легким крилом торкнулася твердого обличчя великого. А саме, коли линули ображені голоси:

– Скіф гордий. Їхні царі гидують нами.

– Не родичаються, не віддають своїх дочок, не дають згоди на шлюб з нами.

Тільки наближені знали: Дарій бажав поєднатися шлюбом із дочкою скіфського царя Іданфірса. Тоді посли вернулися ні з чим. Чи не затаєна образа затьмарила розум Дарія? Чи не бажання помсти заволоділо його єством?

Збуджені й ображені голоси покрив бас головного скарбника. Пузатий мідієць зі старанно вибіленим лицем і наведеними чорною фарбою бровами моторно викотився наперед. Торохтів:

– Коли йдеш полювати на лисицю, то бери зброю на лева. Так радять молодим мисливцям старі, бувалі. Перемогти Скіфа не просто. То природжений воїн. Розказують, що його діти з п’яти років беруть участь у грабіжницьких походах. Отже, військо Дарія повинне бути велике і числом воїнів і зброєю. Панове, закликаю вас: сумлінно віднесіться до розпорядження царя царів щодо наповнення царської скарбниці. Не переживайте: витрати повернуться до вас рікою.

Сатрапи схилили голови й мовчки вивчали лілії, виткані на каптанах.

– Правда, нам вкрай потрібні кошти, – підтвердив Дарій. – Я маю на меті завершити консолідацію північних земель. Задля швидкої перемоги моє військо повинна переважати числом людей, коней, гужового і водного транспорту тих, на яких піду. Скіф – ворог, який заважає здійсненню моїх грандіозних планів.[8] Такого ворога я повинен змусити визнати мене, царя Дарія, своїм повелителем.

Цар царів передихнув. Набравши в груди повітря, на нижчій ноті закликав:

– Я просив вас, хоробрі і мудрі товариші, зібратися, щоб разом обміркувати важливі справи. Прошу до слова.

Виступи – напористий скарбника і вкрадливий Дарія, зародили в головах «хоробрих і мудрих товаришів» рій насторожених думок. Обізвався цар, що прибув із віддаленої провінції. Він смикав кудлату бороду, коли розказував:

– Чув я, що Скіф живе безжурно. Нема в нього мурів, нема засувів, дверей теж нема. А живе він із скотарства і торгівлі.

Відгукнувся сусід кудлатої бороди. Той сидів на п’яті однієї ноги, обхопивши коліно другої.

– На берегах Понту не знайти більш заможного народу, ніж кочівників, про яких мовиться. Так розказував мені один фінікійський моряк. У Скіфа стільки овець, худоби, коней, що коли вони йдуть дорогою, то пастухи їх не можуть завернути. Але не легко добратися до тієї країни. Спершу треба переплисти бурхливе море. Потім здолати три дурні сили: залізного жеребця, вовка, у якого паща залізна, і яструба з гартованим дзьобом. Тварини вірно служать Скіфу. Вони охороняють його стада, отари і табуни.

– Річка тече назад, а жаба вірші читає,[9] – пхикнув проводир військ.

Дарій виразно глипнув на балакуна і зайшовся сміхом. Цар голосно пирхав слиною в причіпну, завиту дрібними кільцями, бороду. На диванах догідливо хихикали.

– Не вірите? Так розказував фінікійський моряк, – крутився цар на п’яті.

Зі срібного дивану хтось зауважив:

– Одначе фінікійці не бояться супроводжувати обози купців, що валкою сунуть тими землями.

– У фінікійців до мандрів свій, шкурний інтерес, – пояснив Псталпс. – З фінікійцями ми у змові. Платимо їм золотом із царської скарбниці. Фінікійці вивчили землі північних народів, склали географічні карти місцин, де побували. Карти допоможуть нам орієнтуватися під час війни. Завдячуючи фінікійцям, ми добре поінформовані про північні землі. Отак знаємо, які племена їх населяють.

Тему, підняту срібним диваном, продовжив золотий:

– А мені один яван хвалився: «Скіфи платять за товари золотими пластинками, не рахуючи їх. Замовляють нашим майстрам коштовний посуд і найдорожчі прикраси для своїх дружин. А собі – дорогу зброю і вино».

Великі землевласники, що досі сиділи в напружених позах, пожвавішали. Вони терли руки, мріяли вголос:

– На наших полях працюватимуть тисячі рабів. Наші пагорби і узгір’я вкриються живим руном. Левадами кочуватимуть стада жирних биків і табуни витривалих коней.

– Так, так. То багата хлібом, худобою і рибою країна, – підтакували правителі країн.

Вельможі притихли, коли наперед вийшов молодий чоловік, приємний на вид і з пропорційними членами. Його шанували за те, що був однієї з Дарієм крові. Щоправда, за відверту і сміливу мову його боялися.

– Розплющ, Дарію, очі та прихили до моїх слів вухо уваги. Я, твій брат Артабан, маю сказати дещо важливе. Народ, на який ти зібрався іти війною, великий числом і озброєнням. Він не має ні міст, ні доріг, ні міцних кам’яних будов. Нема у нього і майна. Скіфів інші народи і племена порівнюють із кураєм, що носиться степом, не відаючи, де і коли спинить біг. То міраж у пустині, за яким можна бігати без угаву. Чи слід тобі, царю, йти на північні народи? Чи не принесе похід розчарування? Спустошить скарбницю, а законослухняний народ відірве від повсякденних справ.

Вид Дарія спохмурнів. У прикрій задумі гладив жезлом причіпну бороду. Хлопченя, що мавпувало, повторило жест великого татка.

Артабан з легким поклоном у бік сонцесяйного брата відійшов. Його місце зайняв воєвода Гобрій. Не тільки довгі ноги, шия та ніс надавали воєводі схожості з журавлем. Голос цього чесного, сміливого мужа був по-журавлиному клекотливий.

– О, Дарію, ти найдобріший, найблагородніший із людей. До мене теж дійшли чутки, що Скіф не доступний. Розказують, що він кочує з місця на місце і здіймається в небо, ніби птах. Його тяжко прибрати до рук, а ще тяжче керувати ним. Його неможливо підчинити собі, бо неможливо встановити над ним контроль. Так, цей народ наївний, довірливий, гостинний. Цим скористався Кіаксар Мідійський. Але Скіф гордий, вільний духом і безстрашний. Узяти верх над ним неможливо. Гадаю, захоплення його земель не принесе імперії користі. Домовитися з хитрим і брехливим Скіфом не можливо. Закону твого він не визнає і данини не принесе.

Землевласники сопіли:

– Щоб худоба слухалась, треба пускати в хід палицю. Добрий цар кожному дозволив виступити. Та це не значить, що бажанням сонцесяйному слід суперечити.

Вельможі принишкли, охоплені страхом. Дарій гордовито розправив плечі. Очі його горіли, мов смолоскипи. Такого Дарія вельможі боялись. Не повертаючи голови, цар царів докинув тверде слово Псталпсові.

Груди воєводи миттєво роздулися. Голос загуркотів:

– Згадаймо, шановні пани, історію, з якої почалася Велика Персія. Слухайте мою розповідь уважно і робіть висновки. Одного разу Кір, син Камбіза, онук Астіага і правнук Кіаксара, зібрав персидських вельмож і воєвод. Кір велів, щоб почистили забур’янене поле. Наступного дня Кір влаштував бенкет, на який запросив тих самих персон. У розпалі бенкету Кір звернувся до гостей із питанням: «Який день вам до снаги?» Мужі хором відповіли: «Другий!» Тоді Кір дав присутнім урок: «Такі дні у вас будуть завжди, якщо ви, перси, станете володарями Сходу. Ідіть з війною на сусідів і підкоріть їх. Зробіть їх своїми слугами». О, роги Кіра Великого за два десятиліття піднеслися над десятками народів. Великий цар довів кордони Персії від Єгипту до Індії. Та не сподівався, що знайде смерть від меча масагета. Масагет, пам’ятаємо, доводиться братом заклятого Скіфа.

Після виголошеної промови якийсь час стояла тиша. Але панувала вона не довго. Дарій підняв жезл влади і мовив:

– Непоступливість, впертість, бунтівливість вдачі важко піддаються перевихованню. Як пошесть вади батьків передаються дітям. Наказую: Скіфа винищіть до ноги. Мені не потрібні горді раби. Такі, над якими неможливо взяти верх, якими неможливо керувати. Волію ворога бачити мертвим. Землю його заселять слухняні, працьовиті народи.

Окинувши зором васалів, що від страху цокотіли зубами, Дарій із сталевим притиском ділився планами:

– Моя мета – створити круглу, подібну до сонцю, імперію. У мою імперію увійдуть усі народи і племена, що мешкають навколо Понту Евксінського.[10] Це буде імперія Ахеменідів, імперія аріїв, імперія цивілізованого народу.

Сила і впевненість царя царів у повній перемозі запалили присутніх. Від диванів і високих баз котився схвальний гомін. Підсилений високими колонами, він розростався і дзвенів, немов буревій, що рвався на простори. Вельможі потіли від радісного збудження. Стрясали повітря вигуками:

– Напоїмо кров’ю Скіфа його землю. Помстимося за пограбування палацу в Екбатані.

– Перекинемо наплавні мости з Азії в Європу.

– Понт Евксінський стане Перським озером. Озером Великої Персії, єдиної в світі держави.

– Відріжемо яванські міста. Від Скіфа вони отримують хліб, м’ясо, рибу.

– Дорогою підкоримо фракійські племена.

– Вдеремося в землі Скіфа і винищимо його до ноги. Потім рушимо степовим коридором.

– На коліна поставимо народи Середньої Азії. Примусимо їх платити нам данину.

Величний порух царського жезла закрив Священну раду.

– Дозволяю устати, – зронив останні слова цар царів.

Перші особи імперії підвелися. Із вигуками: «Дарію, ти переможеш!» – подали долілиць і, плутаючись у довгому одязі, вставали. Хлопчики, старший із молодшим, повкидали іграшки в кишені й наввипередки побігли із зали засідань. Середульший обережно зліз із кам’яного стільця. Підстрибуючи, вправно минав збуджене панство. Ось і він зник за високими колонами.

Перстень Дейока

Вельможі задкували з притисненими до грудей руками. Головний архівіст підповз на колінах до трону. Припав вустами до розшитих перлами жовтих черевиків. Гаряче їх цілував. Дарій великодушно дозволив служці стати на рівні ноги.

– Яких благ проситимеш?

– О, царю царів! Не благ проситиме твій вірний слуга. Жадає повідати про печаль, що жалким скорпіоном живе у його серці.

– У чому сіль твоєї печалі?

– Твій вірний слуга, о великий, одного разу заглибився в читання старих глиняних табличок. Натрапив на лист дружини Камбіза. Мандіна писала до свого батька, царя мідійського. Лист Мандіни дуже сумний.

– Що засмутило царицю?

– Цариця зі страхом писала при зникнення електрового персня, на якому викарбуваний напис «Всеперемагаючому».

– Перснів у доньки царя, як листя на оливі.

– О великий, той перстень особливий. Він належав патріархові мідійських царів Дейокові. Вважали, що камінь персня має велику магічну силу. Оберігає спокій царя, державі дає сили, народу – добробут, країну відводить від смут.

– Про який камінь мова?

– Про астерікс, дванадцятипроменеву зірку. Рідкісний камінь.

– М-да, – мимохіть зронив Дарій.

Перстень із астеріксом дійсно заслуговував на увагу.

– Астерікс найжаркіше розгорається, коли над сузір’ями й зірками головує Сиріус. Мій пане, війна проти поганців проходитиме у місяці сівану і тамузу.[11] Тоді небесний жезл влади триматиме Сиріус. Астерікс в цей час має найбільшу силу.

– Сиріус – головний серед зірок східного горизонту, як пророк серед людей на землі, – задумливо мовив Дарій.

Цар царів ворухнувся, щоб стати на ноги. Архівіст припав вустами до парчевого одягу.

– О великий, вірний слуга тобі ще не все сказав.

– Говори, – великодушно дозволив Дарій і затримався на кінчику трону.

– У бібліотеці зберігається багато старих письмен. Серед них твій вірний слуга надибав донесення головного жерця, що спілкувався з духами. Духи напророчили смуту, в яку порине країна після Камбіза. Жрець радив майбутньому цареві не знімати з руки перстень з написом «Всеперемагаючому».

– Я подолав смуту і без персня, – різко сказав цар, але сів на стілець глибше.

– Слава богам, у великому царстві спокійно! – патетично вигукнув архівіст. – Але жрець попередив: без персня мир і спокій не певні, хиткі. Незадоволені та заздрісники піднімуть чорні хвилі, що знесуть корабель добробуту країни в морську пучину.

– Досить хляпати язиком! Кажи: хто привласнив перстень Дейока? Де крадій? У якому він царстві? Чи довів ти, слуго, на ділі, що відданий мені? – скипів Дарій.

– О великий, твій вірний слуга усе зробив, що в його силах. Звертався за допомогою до зіркогляда. Зіркогляд сумлінно прослідкував шлях зірок. Відкрив таке. Олімпійських богів прикро вразив вчинок Кіаксара. Бо ж він наказав знищити гостей, що сп’яніли. Богиня Афіна явилась у сні засмученому євнухові, охоронцю покоїв цариці Мандіни. Афіна втішала євнуха. Запевнила його, що рід мідян і персів розвіється, як попіл, коли їх позбавити персня «Всеперемагаючому». Євнух викрав перстень і втік до Лідії. На жаль, слід крадія пропав. Твій вірний слуга, о великий, звертався за допомогою до ворожбита…

Чоловік запнувся, його ріденькі вуса тремтіли.

– Ну ж бо, говори! – втратив рівновагу Дарій.

– О великий, злі демони оточили ворожбита. Демони лютують через те, що Кір Великий дозволив євреям повернутися в Палестину і відновити свій храм. А ти продовжуєш політику Кіра Великого. Дав притулок в Єрусалимі біженцям з Єгипту, які сорок років блукали пустелею. Дозволив їм відбудовувати їхній храм.

– Так, даю притулок. Так, дозволив відбудовувати храм. Бо переконаний: на зміну вередливим божкам прийде Єгова, Бог Всеперемагаючий.

– Олімпійські боги сильні. В Ієгови прихильників мало. Пробач, великий, за сміливість.

– Говори по суті.

– Демони збили темну хмару і правда зробилася непроглядною. Ворожбит порадив, щоб ти, мій лагідний пане, відвідав храм Вогню.

– Храм, збудований пророком, який славословив Господа і піднімав свій голос в ім’я найкращого порядку і Його шанування?

– Так, той храм. Служителі його безстрашні й незалежні. Нікого над собою, окрім Господа, не визнають. Навіть тебе. Помилуй, о великий, що необачно бовкнув.

– Досить. Зникни.

У храмі Вогню

Кінний супровід з’їхав з вузької дороги, брукованої круглим камінням. У правічному лісі коні, що йшли ступою, невдовзі зупинились. Опираючись на догідливо підставлене плече, Дарій повагом зійшов з колісниці. Двоє воїнів у вузьких полотняних каптанах відділилися від решти з наміром супроводжувати повелителя народів. Дарій наказав усім залишатися біля коней. Сам відійшов, пропускаючи слугу, що цупив на спині мішок із золотом – пожертву для богів. Коли зігнута постать зникла в гущавині, Дарій рушив лісовою стежкою.

Спочатку стежка вилася полого, але враз пішла вгору. Натреновані ноги царя царів легко долали підйом, а руки чіплялася за гілля розлогого ялівцю. Ось Дарій і на вершині гори.

Лису місцину оживляла камінна споруда, що за формою нагадувала ромб. Місцеві жителі стверджували, що храм збудував Заратустра. Правда, ніхто достеменно не знав, коли пророк його будував. Одні присягалися, що храм збудовано ще тисячу років тому, інші – сто. Розказували також, що Заратустра клав камінь з думкою про Невидиме Божество, Батька Вселеної.

Дарій рішуче попрямував до входу, яким слугував вузький отвір у стіні. Високо заніс ногу, щоб не зачепити камінного порогу і тим не образити невидиме божество. Аж раптом угорі прогуркотіло. Дарій принишк, прислухався. По хвилі громохко прорекло:

– Бачу тебе я, Дарію, що прийшла у мій храм багатий. Як мені тебе називати, я не знаю, хоча схожий ти на чоловіка.

Дарій опустив ногу, повільно звів очі. Поглядом уперся в неотесаний камінь, що тримав над входом споруду.

Угорі знову прорекло:

– Усе ж назву я тебе швидше безсмертним, аніж смертним.

Таємничий голос більше не озивався. Дарій переступив поріг. Наразі стояв у однокамерному приміщенні. Центральне місце займав жертовник, що розмістився на площадці. До жертовника вели чотири камені, які височіли один над одним. Навколо жертовника ходив маг, від голови до п’ят закутаний білим плащем. Плащ підперезаний шерстяним поясом. До того ж трьохколірним, шириною в чотири пальці. Кольори поясу символізували чесноти служителя храму, а саме благочинність помислів, слів і справ.

Щоб привернути до себе увагу, Дарій кахикнув. Голі стіни миттєво відбили звук, десятикратно підсилюючи його. Маг вперто не звертав уваги на царя царів. Удавав, що не помічає владики.

Знічев’я Дарій роздивлявся довкола. Стіни, старанно побілені, плавно переходили в синій купол, що символізував вічне небо. На куполі золотом сяяли шість планет і зорі. Золотом сяяло також сонце, зображене навколо великої круглої дірки. Через дірку в космос виходив дим і доходив до богів.

Маг надів білу маску, щоб не осквернити диханням вогонь, запалений блискавкою. Потім старанно вимив руки. Чистими руками клав на жертовник чисті дрова.

Вогонь швидко набирав сили. Жадібні язики виривалися вище бортів жертовної чаші. Служитель змахнув рукавом – у вогонь полетіло насіння. У повітрі приємно запахло. Стінами забігали, доганяючи одна одну, фантастичні тіні. Вони то витягувалися, то стискалися. У бігучих обрисах тіней Дарій узнав контури помешкань, де бував. Узнавав коней, обличчя друзів, але частіше – ворогів.

Чоловік у білій одежі прийняв скорботну позу і монотонним голосом молився. Чи то під дією пахощів, чи то в незвичній обстановці, але хвилювання охопило врівноваженого, холодного імператора. Він не відводив погляду від тіней, що компонувалися у сцени. Дивина! Ті сцени відтворювали події з добуванням ним, Дарієм, слави, визнання, царського трону. Цар чув тупіт кінських копит, брязкіт і свист схрещених мечів. Узнавав гадюче шепотіння зрадників. Чув хрускіт зламаних хребтів…

Біль, розпач і страх зненацька охопили царя царів. Голова в нього почала боліти і біль не проходив. Дарій гостро відчув провину перед небом і його жителями. «О, боги, прошу, дайте мені шанс. Я доведу вам свою відданість. Але вгамуйте біль. Він нестерпний. Не витримаю – збожеволію», – стогнав.

Від несподіваного доторку Дарій здригнувся. Чоловік, загорнутий у білий плащ, вказував пальцем на вихід.

Вони попрямували до розлогого платану. Дупло дерева було впорядковане під кімнату для побачень. Коли опустилися на лаву, то Дарій поштиво мовчав.

– Боги милостиві до тебе, царю, – співуче сказав служитель храму. – Щедро обдарували тебе вродою, гармонійними членами, розумом, доблестю, волею і щедрістю. Ти підкорив чужинські племена і вісімдесят народів. Але їхні храми залишив не зруйнованими. То якому богу ти поклоняєшся?

– Ахурі Мазді,[12] – хрипкувато відповів Дарій.

Він кашлем прочистив горло і стих. Маг теж мовчав. Прислухався до шелесту світло-зеленого листя. Можливо, до музики небесних сфер, яку чують лише вибрані. Чим довше мовчав маг, тим неспокійніше почувався Дарій. Нібито виправдовувався, сказав:

– Моє бажання – справедливість. Брехливому я не товариш. Я не запальний. Коли я гніваюсь, то твердо володію собою. Як воєначальник, я – відмінний воєначальник. Я володію невтомною силою в руках і ногах. Як вершник, я – відмінний вершник. Як стрілець із лука, я – відмінний стрілець із лука, як у пішому, так і в кінному строю. Цими здібностями мене обдарував Ахура Мазда. Я вміло ними користуюся.[13]

Скошений погляд мага ковзнув по рівному лобі Дарія, його тонкому загнутому носі, чепурній бороді. Відвівши погляд, служитель дорікнув Дарію:

– Ти направив свої ступні до давнього храму на догоду корисливій думці.

– Так, – підтвердив Дарій. В його голосі чулася образа. – Задля перемоги над поганцями я повинен заручитися підтримкою Сиріуса. Скіф викрав перстень Мадіни, що мав напис «Всеперемагаючому». Хто носить перстень, що є власністю мідійських царів? Назви його!

Маг натягнув на голову клобук і відвернувся від Дарія. Невдовзі сів рівно. Говорив холодно, карбуючи кожне слово:

– Перстень у неправедного,[14] князя Євстахія. Він із роду Іпока. За велінням неба перстень носить його син Михайло. Хлопчик одного віку з твоїм, царю, меншим сином Ксерксом.

– Отче, мене цікавить: чи поверну я перстень?

Маг дивився в ажурне латаття. Збайдужілим голосом мовив:

– Я просив про те небо. Заковика в тому, чи ти, царю, захочеш залишити собі перстень.

– Коли перстень опиниться на моїй руці, я його вже не зніму.

Дарій грізно стулив брови, що красномовно підтверджувало незворотність його рішення.

– У Михайла сильний небесний покровитель. Тобі, царю, доведеться вибирати.

Найвродливіший із людей гордовито розправив плечі.

– Я – Дарій, син Гістаспа, цар персів і всього материка…

Маг мерзлякувато пересмикнув вузькими плечима і ще глибше натягнув на голову клобук. Він безшелесно, мов тінь, вислизнув із дупла платана.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примітки

1

Перси називали греків яванами.

Повернутися

2

Автентичний текст.

Повернутися

3

Автентичний текст.

Повернутися

4

Назва походить від імені вождя скіфів.

Повернутися

5

Так називали скіфів.

Повернутися

6

Насправді Кір, син Камбіза, захопивши царський палац в Екбатанах, вивіз у Персію срібло і золото, якими були обкладені колони, карнизи, кипарисові та кедрові стіни.

Повернутися

7

Степи Північного Причорномор’я.

Повернутися

8

Дарій мав на увазі розгром і підкорення Греції.

Повернутися

9

Перський фразеологізм, що означає неук патякає.

Повернутися

10

Давня назва Чорного моря, що перекладається з грецької як Гостинне море.

Повернутися

11

Місяці червень і липень.

Повернутися

12

Так називали за часів Дарія Першого Єдиного Нествореного Вічного Бога, Творця усіх благ.

Повернутися

13

Автентичний текст.

Повернутися

14

Заратустра ділив людей на праведних (осілих на землю), неправедних (кочівників-грабіжників) і тих, у кого неправедне змішане з праведним.

Повернутися