Вадим Овчаров
Під завісою світів
Збірка оповідань

У будь-якому напрямку всесвіт меж не має.

Лукрецій

Таверна «Зламаний Меч»

I

Кілька годин Джайна безжально гнала коня по запиленій дорозі, здіймаючи позаду чималу куряву. Вона майже наздогнала свою жертву й не бажала давати втікачу навіть найменшого шансу на відпочинок. Зрештою, хто він такий, аби отримати подібні привілеї? Звичайний злодій та шахрай, за чию голову готові викласти немало золота.

На його слід ельфійка натрапила ще в містечку Орвел, до якого тепер було три дні верхи. Минулої ночі, загнавши скакуна заледве не до безсилля, мисливиця за головами зробила зупинку в невеликому селищі Сандавар. Там їй вдалося не лише змінити коня, але й отримати свіжу інформацію, щодо втікача.

Як виявилося, клятий шахрай у полудень виїхав звідти в бік нортонського лісу. Звісно, аби відновити сили, довелося винайняти кімнату в одному з будинків. Проте, щойно перші промені прорізали зоряне небо, Джайна вже мчала дорогою, аби зменшити відстань між нею та здобиччю.

З того часу, вже майже день вона бачить перед собою незмінний пейзаж: закинуті поля, які поступово заполоняє пил та пісок, та брудна ґрунтова дорога. Навіть небо, здавалося, намагається вписуватися в цей одноманітний краєвид, не подарувавши жодної хмаринки. На щастя тільки плин небесного світила не вповільнювало рух, прямуючи від сходу до західної лінії горизонту – праведного місця відпочинку.

Та ось, коли мисливиці вже почало здаватися, що день так і закінчиться без суттєвих змін, попереду з’явився невеликий стовп диму. Перше, що прийшло ельфійці в голову, це місце відпочинку, де бісів чоловік, котрого вона переслідувала, вирішив відновити сили. Розігріта такою думкою, Джайна пришпорила коня, який і без того щодуху мчав вперед.

Досить скоро їй на очі потрапило джерело диму й запал погоні швидко зійшов нанівець. Попереду була невелика двоповерхова споруда, з димоходу якої здіймався сивий дух згорілого гілля та вугілля.

Під’їхавши ближче, ельфійка опинилася перед придорожньою будівлею, обабіч якої мирно спочивали прив’язані коні. Двоє з них, втомлені та знесилені, вляглися під коритом із пійлом, використавши в якості підстилки залишки сіна. Третій, який особливо привернув увагу Джайни, насолоджувався прохолодною водою. За описом гнідий скакун був подібний до того, на якому виїхав переслідуваний нею чоловік.

Не гаючи часу, вона зістрибнула з коня й підійшла до гурту тварин. Прив’язавши його до дерев’яного стану, мисливиця перевірила власне спорядження. Коротка шабля висіла на поясі, виблискуючи в променях вечірнього сонця. Ельфійка торкнулася тендітними руками до ременя, що простягнувся від поясу до плеча, та зникав десь за спиною. Його темно-коричневу шкіру уквітчали невеликі ножі, схожі на смертоносні сріблясті квіти.

На останок вона поглянула на гнучкий лук і стріли, які висіли біля сідла. Древко кожної стріли було прикрашене звивистим візерунком, що плавно тягнувся вгору до совиного пір’я, а всі наконечники змазані паралізуючою отрутою. Бажання взяти їх із собою було дуже спокусливим, але розум чітко вимальовував всю безпорадність із ними в тісному приміщенні. Зрештою, вона таки відмовилася від компанії цієї зброї та впевнено попрямувала до вхідних дверей.

Над сходами нависала дерев’яна вивіска з вицвілим зображенням розбитого об камінь меча. Нижче, більш яскравими літерами виднілася назва: Таверна «Зламаний Меч». Ельфійка кинула мимобіжний погляд на вікна другого поверху, які прикривали сталеві ґрати. Схоже, що власник цієї придорожньої забігайлівки вигадав свій спосіб присікти злодіїв та шахраїв, не даючи змоги втекти через скляний вихід світлиць.

Із похмурим виглядом, Джайна штовхнула двері та увійшла всередину.

Головний зал виявився майже порожнім. За столиками сиділи лише кілька клієнтів, кожен з яких був або звичайним подорожнім, або мисливцем на пригоди. За два столика від дверей пара хафлінгів щось обговорювала упівголоса. На іншому боці залу розташувався кремезний орк. Відклавши на сусідній столик свою сокиру, він саме намагався впоратися із замовленим обідом. Позаду всіх, в самому крайньому кутку, розташувався чоловік. Перед ним стояла пляшка елю та дерев’яний кубок. За стійкою стояв власник таверни, та прислухався до розмови коротунів.

Щойно ельфійка опинилася на вході, всі присутні миттю забули про свої справи та спрямували погляд на загадкову гостю. І не дивно, адже Джайна не була схожою на жодних з представників свого народу, та й одяг говорив про те, що з нею краще не жартувати. Якщо в більшості ельфів колір волосся був золотавий чи сріблястий, то вона мала довгу косу кольору дубової кори. Трохи округле обличчя не могло не заворожити на собі погляд, а соковиті червоні вуста прагнув спробувати будь-який чоловік. Невеликі гострі вуха виказували в ній кров древнього народу, проте золотисто-зелені очі робили її винятковою серед інших.

Господар таверни коротким поглядом оцінив її спорядження та одяг. Здавалося нічого особливого, що могло б привернути увагу: зброя й шкіряні обладунки, поверх яких виблискували сталеві наплічники та нарукавники. Однак щойно очі зиркнули на емблему, яку було витиснуто нижче плеча правиці, пухкий та бородатий дворф відразу ж зрозумів, з ким має справу.

Кожен член мисливців за головами мав особливу відмітину як на тілі, так і на обладунках. Не важливо, була то блискуча важка броня зі сталі, срібла чи більш міцного металу, або ж легкі шкіряні чи кольчужні лати, на них гравіювали знак ордену – змію, що вишкірила зуби під час нападу. Такий же малюнок татуювали і на шкірі кожного мисливця, який отримав право на полювання за втікачами.

Джайна повільно підійшла до стійки таверни, за якою знаходився власник, спокійно протираючи дерев’яний кубок. Краєм ока вона помітила, як нишком піднявся з-за столу чоловік, одягнений в сірий дорожній плащ та капелюх з чималими полями й повільно почав скрадатися під стіною вбік виходу. Схоже, він нутром відчув небезпеку.

– Чим можу допомогти, вам? – запитав дворф, струснувши своєю рудою бородою. – Їжа, ліжко, гаряча купеля? У таверні «Зламаний Меч» є все.

– Думаю, ви відразу ж зрозуміли хто я, – спокійно мовила ельфійка. Її рука повільно потягнулася до кинджалів на нагрудному поясі, – це було видно по ваших очах. Тому давайте обійдемося без вступних висловів і відразу ж перейдемо до справи. Я полюю на втікача, за голову якого призначена не одна сотня золотих монет. Він зараз знаходиться в цьому залі, тому раджу вам не заважати мені робити свою роботу.

Перш ніж господар встиг вимовити бодай якесь слово, Джайна різко розвернулася випустивши перед собою дві сріблясті блискавки. Не встигли вони відлетіти від тендітних пальців ельфійки, як вона вихопила наступну пару ножів та пустила вслід першим. Із глухим стукотом вони влетіли в дерев’яну стінку, приглушивши звук рваної тканини.

Чоловік, який саме проходив понад стіною, завмер, так і не зробивши наступного кроку. Два леза припнули до дерева сірий плащ над плечима, одне врізалося біля зап’ястя, ледь зачепивши шкіру, а останнє збило з голови капелюх, намертво прибивши його над головою.

– Семюель Гретхем, – мовила жінка, не зводячи погляд зі своєї здобичі. Пальці вже міцно стискали руків’я шаблі, готуючись пустити її в діло, – також відомий як Туманний Злодій. Тебе розшукують відразу в трьох королівствах і пропонують чималу винагороду за живого чи мертвого. В якому вигляді потрапити до кабінету судді, залежить від тебе.

– Ви помиляєтеся, пані… – забелькотів був чоловік, але Джайна зупинила його помахом вільної руки. Щойно він замовк, вона промовила:

– Русяве волосся, карі очі, шрам над нижньою губою. Покинув Сандавар на гнідому скакуні, придбавши в одного з місцевих сірий плащ та потворний капелюх. Якщо не помиляюся, саме той бідолаха пізніше збагнув, що також втратив і гаманець із заощадженнями.

– Що ж, таки наздогнала, – усміхнувся Гретхем. Тепер його голос лунав більш впевнено і зверхньо. – Однак, не сподівайся, що я добровільно здамся в полон. Навіть до такої кралечки, як ти.

Чоловік стрибнув вперед, лишивши позаду плащ та капелюх. Щойно цупка тканина розірвалася, всі побачили чорні обладунки з міцної шкіри та короткий меч, який висів на поясі. Він на мить завмер біля столика, на якому лежала сокира орка, оцінюючи ситуацію. Руки злодія вже смикнулися в бік гравійованого руків’я, а Джайна вже вивільнила з-за поясу шаблю.

– Стійте! – закричав дворф, на диво, спритно вискочивши з-за стійки. – Негайно зупиніться!

– Здається, я просила не заважати мені, – процідила крізь зуби ельфіка. – Цей утікач мій!

– Я все розумію, – мовив господар, здіймаючи руки вгору. – Та перш ніж ви почнете трощити мої меблі, до речі, вони досить дорогі та важко замінні в цій місцевості, хочу запропонувати інший варіант. Вийдіть на вулицю й там владнайте свою суперечку, а ще краще, раджу вам винайняти на ніч одну з верхніх кімнат, перепочити, а потім вже вранці вирішити цю справу.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.