Іванна Боразан
Ігри долі

Можливо, Бог хоче, щоб ми зустрічали не тих людей до того, як ми зустрінемо ту єдину людину. Щоб, коли це трапиться, ми були вдячними.

Невідомий автор.

ПЕРЕДМОВА

«І от знову я тут… Сутеніє… Останнім часом – це єдина розрада приходити сюди, милуватися морем і заходом сонця. Я не маю з ким поділитися своїм горем, жодна людина мене не зрозуміє. Ніхто не бачить, як я страждаю, страждаю на самоті. О Господи, як мені з цим жити?! Ці таємниці, ці страждання з попиляють мою душу. Не спокійні хвилі Чорного моря ніби відчуваючи мій настрій, б’ються об скали, на одній з яких стою я. Вітер, поступово набираючи обертів, все дужче і дужче дме, намагаючись зносити все на своєму шляху. Поодинокі чайки летять, шукаючи притулку від шторму, який наближається.

І я змушена повертатися до своєї «золотої клітки». Але цього я сама хотіла і не має дороги назад.

Все, що мене оточує – це розкіш: розкішний будинок, розкішний чоловік, розкішний одяг і прикраси. Та це мене не тішить, мені це дорого обходиться: я немаю свободи вибору, я немаю своєї точки зору, за мене вирішують, що я маю робити, що говорити і як я маю поводитися. Це все мене гнітить, з’їдає з середини – я гину.

Скільки разів я приходжу сюди з метою зупинити своє жалюгідне існування, але щось мене стримує, і я не наважуюся стрибнути униз. Ось і сьогодні стою, жаліючи себе, а вирішальний крок вперед зробити не можу.

Згадую батьків, вони ж цього не переживуть, щоб їхня єдина дочка покінчила життя самогубством. Тато!.. Мама!.. Вони ж думають, що в мене все гаразд, я їхала від них дуже щаслива, якби вони знали, якби я знала чим все закінчиться… Моє перше і доленосне кохання… Як це важко любити і ненавидіти людину одночасно, любити і не відчувати відповідь на своє кохання, яке, не маючи підтримки ні з мого боку, ні збоку колись дорогої мені людини, з часом тьмяніє і перестає приносити радість, а тільки пекучий біль. Як це важко жити ні для кого, жити тільки як добавка до інтер’єру. Річ, яку майже не помічають, але й шкода викинути. Боже, як я стомилася жити. А мені тільки 25». Думаючи про все це, молода жінка навіть не підозрює, що за нею спостерігають і націлюють на неї пістолет. Постріл… і вона падає зі скали у бурхливе море.

Частина 1

I

В Україні і за її межами, напевне, не знайдеться такої людини, яка хоча б щось не знала про Трускавець. Одні знають його, як затишну й екологічно-чисту зону, яка розташована у долині передгір’я Східних Карпат. Інші пам’ятають Трускавець через його цілющі дари: «Нафтусю» і покладами «гірського воску» – озокериту, який знаходиться всього за кілька кілометрів від Трускавця, у місті Бориславі, і є єдиним родовищем у світі.

Природні багатства і науково-розроблені ефективні методи лікування зробили місто Трускавець одним із найкращих бальнеологічних курортів світу.

Однак було б великою помилкою не згадати про затишну красу даної місцевості, яка може похвалитися широколистими та хвойними лісами, які забезпечують завжди чисте та свіже повітря, альпійськими лугами, по яких кожен бажаючий може прогулятися і відчути їхню енергетику, яка несе бадьорість; помилуватися чудовими чистоводними озерами та мілководними річками, біля яких у хорошу сонячну літню днину можна гарно відпочити і порибалити та найбільш захоплюючою подією, яку можуть вам тут запропонувати – це піша прогулянка у гори, де перед тобою відкривається незабутній краєвид самого Трускавця та прилеглої до нього місцевості, – і тебе охоплюють такі почуття, наче ти ціла Вселенна і йде поєднання Бога, природи та людини в одному тобі.

Духовною окрасою міста Трускавця є величні церкви, які зосереджують в собі величність людини, яка змогла створити таку красу і дух святості Господа, який одухотворив її, і ми маємо змогу приклонити коліна перед Його милосердям.

Враховуючи всі ці якості, було б дивно, щоб цим містом не зацікавилися інвестори. Тому останнім часом тут бурхливими темпами розвивається будівництво все нових і нових санаторіїв, готелів, туристичних баз. Не обминають цю прибуткову для інвестицій зону й іноземні інвестори. Та все ж великою для Трускавця подією став приїзд успішного американського бізнесмена Ніколаса Харта, який приїхав сюди однієї погожої літньої днини. Без пафосу і зайвих, нікому не потрібних слів і вчинків, він завоював прихильність усіх, хто мав з ним справу. Маючи українське коріння, Ніколас непогано володів українською мовою, але для обачності він найняв перекладача, щоб при будь-якій зустрічі чи при підписанні різноманітних договорів не виникало ніяких непорозумінь. Це характеризує його як людину розумну, обачну і як хорошого бізнесмена. Тому не дивно, що саме цей чоловік зумів піднятися так високо без сторонньої допомоги. Маючи невеликий сімейний бізнес, який приносив невеликий, але стабільний дохід його сім’ї, він домігся того, що всього через кілька років перетворив його на компанію, яка приносить тепер вже багатомільйонний дохід щороку.

Крім ділових і розумових якостей, Ніколас Харт славиться також і приємною зовнішністю: високий, атлетичної тілобудови з чорнявим коротко підстриженим волоссям і голубими, як літнє небо, очима. Ніколас розбив не одне жіноче серце. У свої 30 у нього за плечима безліч романів, навіть з голлівудськими зірками, про які він, зазвичай, не хоче розповідати. Не знаходячи у жінці тих якостей, які найбільше цінує, він їх залишав будь-то голлівудська актриса чи проста дівчина. Тому на сьогодні він залишається одним з найбажаніших холостяків світу.

В Трускавці всі намагалися йому угодити, адже поговорювали, що у його плани входить будова найграндіозніших будівель: від елітних готелів і ресторанів до казино, що у кілька разів збільшить наплив заможних туристів до міста.

Кілька місяців Ніколас налагоджував всі нюанси, пов’язані з пошуком, придбанням та приватизацією землі, на якій планувалося будівництво. Потім взявся за пошук працівників як на будівництво, так і в управлінській сфері.

II

Анна неймовірно хвилювалася перед співбесідою. Це не була її перша співбесіда, але її проймає дрож і руки пітніють від переживань, неговорячи вже про стукіт її серця, який чути, напевне, по всій кімнаті. Добре, що хоча вона тут не одна. Уже добра половинв університету пройшла цей шлях, але ніхто так і не отримав остаточного результату, ну хоча б натяк на нього. І від цього не стає легше, адже не зрозуміло, що вони хочуть. Ще б пак, це тобі не абихто, тут тобі закордонні бізнесмени, американці. А як всім відомо, нам до них далеко…

Аня знову знервовано оглядає кімнату. Їх залишилося ще п’ятеро. А було сьогодні з п’ятнацятеро. Усі студенти. Хтось із старших груп, хтось із початкових. Усіх цікавить робота у цій компанії. І не дивно: робота хороша, перспективна, та й платитимуть непогано, принаймні так кажуть. А головне, всі вважають приїзд цього багатія майже «манною небесною», шансом «вибитися в люди» і, можливо, єдиним шансом.

Аня також вважає це своїм шансом, адже тут ніхто не сприймає її серйозно: її порив працювати і розвиватися у професійному плані. Та й більшість тутешніх роботодавців є чоловіками, принаймні їй приходилося стикатися тільки з чоловіками. І вони скептично ставилися до її прагнення працювати. Можливо, виною була її краса, а застарілі стереотипи і недалекоглядність не дають людям розуміти, що красива дівчина, може бути ще й розумною. Тому Анна сподівалася, що, можливо, іноземці оцінять не тільки її красу, а й розум також.

– Анна Коваленко? – промовила вишукана молода блондинка у чорному елегантному костюмі, яка вийшла з кабінету співбесід.

Дівчина здригнулася від несподіванки, адже всі її думки блукали хтозна – де, Але точно не тут.

«Зберися дівчино! Це, можливо, твій єдиний шанс показати те, на що ти здатна», – промовила до неї її ж підсвідомість.

Анна поправила костюм, який і так ідеально сидів на ній і впевненою ходою попрямувала назустріч своєму професійному майбутньому.

– Ось сюди, прошу, проходьте, – увічливо промовила блондинка.

– Дякую, – тихенько промовила Аня.

– Ой, ой. Ні. Вам в інші двері. Ось, у ці, – дівчина розгублено дивилася на елегантну блондинку, нічого не розуміючи.

Бачачи збентеження дівчини, молода жінка пояснила:

– Бачите, тут двоє дверей. В одному кабінеті приймає старший менеджер, а в іншому – сам Ніколас Харт.

При вимовленні цього імені у жінки загорілися очі від захоплення.

«Що з ними таке? Можна подумати: сам Аполлон спустився сюди з Олімпу. Чоловік як чоловік. Чого всі жінки і дівчата так реагують на нього, після співбесіди з ним у всіх на устах Ніколас Харт і його неймовірна чоловіча врода. Світ сходить з розуму», – думала дівчина і з упевненістю розуміла, що на неї не подіє гіпноз цього красунчика.

– Ви записані до містера Харта, тому вам ось у ці двері, – продовжувала блондинка, показуючи на двері.

Потім усівшись за свій робочий стіл, не зводила проникливого погляду з дівчини.

– Хай щастить, – додала вона. Щасливий випадок і вміння показати свої здібності, ось що зараз потрібно цій дівчині.

Аня набрала повні груди повітря і постукала у двері кабінету. Ніколас Харт сидів за своїм столом, переглядаючи якісь документи. Байдуже глянув на дівчину і, жестом запропонувавши сісти, знову поринув у вивчення документів.

Ані явно не подобалося, що її так ігнорують, але зробила так, як він казав. Усілася на крісло і стала чекати, стараючись не дивитися на чоловіка, який перед нею.

Але усе, що розповідали дівчата в універститеті виявилося правдою. Чоловіка, якого вона бачить перед собою, можна було назвати Аполлоном. Чорне, як воронове крило волосся, було трохи скуйовджене, й очі видавали втому, але навіть так він виглядав неймовірно привабливим. Аня опустила погляд трохи нижче. Перші гудзики сорочки були розстебнуті, так як на дворі стояла задушлива передгрозова погода, тому така зовсім неофіційність була прийнятна. Та тільки ця неофіційність стала викликати зовсім незнайомі досі Анні почуття. Її взору відкрилися міцні м’язи шиї і непослушні кучері на його грудях. Й досі незвідана струна пристрасті забриніла по тілі дівчини. Але та старалася заглушити ці почуття. Вона прийшла зовсім не за цим.

– Гарне видовище, – запитав Ніколас, і в його голосі чулася насмішка.

Дівчина аж здригнулася від несподіванки і почервоніла від сорому.

«Невже він бачив, як вона безсоромно розглядає його тіло. Ох, Боже, який сором».

Дивлячись на нього і безперервно кліпаючи очима, Аня силкувалася щось сказати, але в неї це явно погано виходило. Ніколас засміявся, дивлячись на безпорадність дівчини.

– Не потрібно нічого пояснювати, я все розумію, – знову насмішкувато промовив чоловік.

До такого він уже звик. А от Анна ні. У неї це вперше… дівчина опустила очі, несміючи підняти, проклинаючи себе і бажаючи провалитися крізь землю.

Щоб торхи розрядити обстановку Ніколас знову хотів трохи пожартувати з нею.

– І що, вам сподобалося те, що ви побачили?

Дівчину це вже почало дратувати. «От самозакоханий індюк, – думала вона. – Він ще довго збирається насміхатися наді мною?»

Взявши себе в руки, дівчина підняла голову. Дивлячись прямо йому в очі, твердо промовила:

– Ми тут зустрілися для того, щоб обговорювати вашу зовнішність чи, можливо, поговорити про роботу?

«Ого, – здивувався Харт. – Ото характер. Яка витримка. Яке вміння тримати себе. Оце так! Вперше мені попався такий екземпляр. Ну – ну, подивимося, що буде далі?»

А далі було усе за планом Анни. Дівчина явно забула, що перед нею привабливий чоловік, фіксуючи свою увагу тільки на запитаннях містера Харта і відповідях на них.

Ніколасу дуже подобалися відповіді цієї дівчини. Можна було б навіть сказати, що він був у захваті від ходу її думок. Ніякого кокетства, як у попередніх представницях прекрасної статі, тільки холодна рішучість і бажання працювати.

«З нею буде легко працювати, – думав Нік. Перед собою вона бачить тільки директора, і хочеться, щоб так було і надалі».

Кандидаитура цієї дівчини зацікавила Харта, але вслух він промовив:

– Дуже дякую, що ви прийшли на співбесіду. Ви дуже цікава співрозмовниця… Але зараз я можу сказати тільки одне: чекайте нашого дзвінка.

І мило всміхнувся.

«А як же, ви зателефонуєте мені, – у голові пролунало. – Я вже не така дурна, як ви думаєте. Це говорять, коли хочуть позбутися назавжди… Ну що ж…»

– Дякую за увагу.

Дівчина піднялася з крісла і попрямувала до виходу, з упевненістю розуміючи, що ніколи більше не повернеться сюди. А ще передчуття того, що вона ніколи більше його не побачить, боляче зачіпали струну її серця…

І яким же було її здивування, коли через тиждень їй запропонували ще раз зустрітися з Ніколасом Хартом, і вона отримала таку бажану для неї роботу.

III

Наймати працівників у незнайомій тобі країні – справа не злегких. Наш герой у даному випадку зробив досить обдуманий крок. Підбір працівників на будівельні роботи він довірив своїм менеджерам, а от управлінський склад він підбирав сам. Йому були потрібні люди, на яких він міг би покластися у будь-якій ситуації. Такими людьми, на думку Ніколаса Харта, були студенти. Хоч як це парадоксально не звучить, але це саме так. Молоді, ще не «зіпсовані» сучасним світом люди, яких можна виховувати на свій лад. Вони маленькі «цуцики», які виростають у вірних «сторожових собак», які будь-кому «перегризуть горлянку», якщо виникне необхідність або загроза їхньому «господарю».

Тому перш за все він звернувся у вищі навчальні заклади із запитом роботодавця. Влаштовував співбесіди та різноманітні конкурси й обрав кращих з кращих. Найбільше Ніку запам’яталася одна дівчина, яка незважаючи на юний вік, була досить розсудливою, а головне – не боялася ризикувати, що є найголовніше у бізнесі.

Ну, звичайно, одразу довірити молодим та недосвідченим людям відповідальну роботу Ніколас не міг. Спочатку вони проходили різні тренінги, вчилися та працювали під керівництвом уже відданих Ніколасу працівників, які не побоялися поїхати з Ніком за океан, у чужу країну, залишивши свої «тепленькі містечка». Він їм довіряв, як самому собі. Хоча я сумніваюся, що Ніколас Харт був аж такою довірливою людиною. У світі бізнесу – це великий мінус. А він, будучи розумним стратегом, не міг собі дозволити таку слабкість, інакше не зміг би досягнути того, ким він зараз є.

І себе Ніколас Харт не обділив «увагою». У помічники він собі вибрав дівчину, яка вразила його на співбесіді – Анну Коваленко.

Ніколас завжди скептично ставився до бізнесвумен, адже вважав, що жінка повинна займатися тільки господарством та дітьми. Вважав, що бізнес, великі гроші і жінки – це несумісні речі, вони тільки і вміють, що їх витрачати. Заробляти – це привілегія мужчин. Єдине, що прекрасно в них виходило – це бути секретаркою: готувати каву і відповідати на телефонні дзвінки. А тут Ніка вразила ділова хватка дівчини і бажання чогось досягти своїми силами. На його шляху зустрічалися розумні жінки, які вихвалялися своїми можливостями, але проходив час, і у вирі безтурботності й розваг їхні слова так і залишалися словами. Йому дуже хотілося побачити, коли ж зламається і Аня. Тому він взяв її під «своє крило», щоб або зламати її, або зробити з неї справжню бізнеследі, а не жінку, яка, надягнувши діловий костюм і начепивши на очі окулюри, думаючи, що має розумний вигляд і даючи безглузді рекомендації, вважає себе королевою бізнесу.

Так, і в перший день Ніколас поручив Анні безліч роботи, не даючи їй поблажок. Вона без зайвих розмов взялася за свої обов'язки, дивуючи Ніка й інших працівників своєю наполегливістю. Злі язики говорили, що вона випендрюється перед начальством, щоб вибити собі шлях «нагору». Та Аня на це не зважала, вона мала свої мотиви так себе занурювати у роботу, про це ніхто не знав, та й наша героїня боялася навіть собі признатися, у чому тут справа.

Зажди привітна, усміхнена з колегами, інколи строга, будь-коли прийде на допомогу, зробить усе можливе. Та не завжди привітність і легкість душі є правдивими. Інколи свої турботи і негаразди ми ховаємо за усмішкою на обличчі. Щоб навіть як би тобі погано не було, люди бачили б тебе завжди веселим. Скажете, лицемірство? Можливо. А хіба краще, якщо ти всім і кожному будеш розповідати про свої душевні переживання. Не кожна людина тебе зрозуміє, та й чи захоче зрозуміти. У кожного є свої проблеми, свої переживання. Хай краще думають, що ти найщасливіша людина на світі. А свої маленькі таємниці можна довірити такій людині, яка по- справжньому любить тебе і ніколи тебе не осудить. Є такий чудовий вислів: «Друг – це та людина, яка про вас все знає, але все одно продовжує любити». Так, от всі свої дівочі фантазії і переживання Аня розповідає своїй найкращій подрузі Оксані.

Вони були знайомі майже з пелюшок. Обидві жили в одному будинку, ходили до школи, сиділи за одною партою та ще й разом навчалися в університеті. Одним словом, друзі «нерозлийвода», які пройшли «Рим і Крим, і мідні труби».

Тому не дивно, що зі своєю проблемою Аня звернулася саме до неї. Цією проблемою було кохання. Можливо, не для всіх кохання є проблемою. Якщо чесно, в ідеалі кохання взагалі не вважається проблемою, скоріше навпаки. Але це в ідеалі, а як ми вже знаємо, життя не завжди ідеальне, тому інколи кохання буває проблемою, особливо якщо це кохання ще й невзаємне.

Батьки, особливо мама, бачачи переміну поведінки своєї дочки, намагалися вивідати, у чому ж причина? Але, та де там! Аня завжди вміло відходила від відповіді або говорила, що все гаразд, просто стомилася після роботи. Ну, як же сказати мамі, що вона безтямно закохана у свого директора? Що коли він поруч, її серце несамовито калатає, а руки пітніють. Заради нього вона готова на все. Вона вже стомилася придумувати способи, щоб привернути його увагу до неї. Та, здавалося, Ніколас бачить її тільки в ракурсі своєї помічниці як ще одного працівника, який бездоганно виконує свою роботу. А так хотілося, щоб він поглянув на неї ніжним поглядом, щоб дивився на неї як на жінку, а не як на бездушного робота, який виконує його накази. А як же її почуття? Та хіба він міг звернути увагу на неї, коли біля нього крутяться такі кралі, яких він міняє, коли захоче. Ну, чому вона закохалася саме в нього? Та серцю не прикажеш. Ми не можемо обирати, кого нам любити, а кого ні. Це вибір нашого серця. І нам залишається тільки коритися його бажанню, хоча інколи це і приносить нам біль.

За розрадою і порадами Анюта у свій вихідний пішла до Оксани. Вона жила на поверх нижче. Після того, як Аня почала працювати на фірмі Ніколаса Харта, вони майже не зустрічалися. Тому з винуватим виглядом і величезним тортом наша героїня подзвонила у двері Оксаниної квартири. Відчинила їх її мама, ввічлива жіночка років 45, також маленького росту, як і дочка. Анна привіталася і запитла, чи дома Оксана.

– І тобі доброго дня, Анюто, – відповіла пані Світлана, – давно тебе не бачила. Я рада, що ти до нас завітала. А Оксана у себе в кімнаті. Я думаю, що вона також буде рада тебе бачити.

– Сподіваюся, – з надією сказала Аня. І попрямувала до кімнати Оксани, яка була у кінці невеличкого коридору.

Як і сім’я Анни, сім’я Оксани не була дуже заможною, такі собі «середнячки», тому вишуканістю своїх апартаментів не вирізнялися. Хоча у них і не було на стінах картин Моне, а меблі не були антикваріатними, за те у них було так затишно, що будь-які королівські палаци втрачали свої привілегії перед цією квартирою.

– Привіт, – промовила Анна, заходячи до кімнати.

– Привіт, – відповіла Оксана, не піднімаючи голови від комп’ютера.

Після цих привітань у кімнаті запанувала тиша, це дозволило Анні пройтися поглядом по кімнаті. Нічого не змінилося. Таке ж спартанське облаштування кімнати. Оксана надто практична людина, тому нічого зайвого не любить. Тут тобі тільки найнеобхідніші речі: диван, на якому вона спить, робочий стіл, два стільці і невеличка гардеробна шафа, ще на столі комп’ютер і все. Скажете, що тут спартанське, звичайна кімната. Але ні, ніякої тобі сентиментальності, немає тут жодної квіточки, жодної відкриточки, навіть фотографії в рамці, що достить дивно для дівчини її віку та ще й блондинки.

– Ну, ти ще довго будеш тупцювати на порозі, – порушила тишу Оксана. І, вставши зі стільця, попрямувала до подруги з похмурим обличчям.

– Я просто не знала, чи мене тут хочуть бачити, – зніяковіло відповіла Аня.

– Ти що, жартуєш, я тебе вічність не бачила, а ти ще смієш думати, чи тебе хочуть бачити, – з удаваною образою мовила Оксана. І несподівано усмішка з’явилася на її похмурому обличчі.

– Пробач. Я просто…

– Я знаю, що «просто», – не дала Оксана доказати Анні, – тепер дай гляну на тебе. Я так давно тебе не бачила, вже встигла забути, яка ти.

– Нічого не змінилося, як бачиш. Для правдивості своїх слів Анна покрутилася перед Оксаною.

– Можливо, зовнішньо ти і не змінилася, але щось мені підказує, що ти сьогодні прийшла недаремно. Тебе щось турбує?

Анну завжди дивувало, як Оксана вміла читати її думки. Від неї неможливо було нічого приховати, здавалося, вона здогадувалася про все. І зараз не було виключення.

Дівчата відрізнялися одна від одної не лише зовнішньо, але й характерами. Можливо, вони тому й так здружилися, що доповнювали одна одну, завжди допомагали одна одній, чим могли. Невідомо, чому Оксана пішла вчитися разом з Анною управлінській справі, адже в неї пропадав талант психолога. Вона могла так порадити, так розрадити, що ти йшов від неї зовсім іншою людиною, знаючи, що робити дальше. До її зауважень і порад прислухалася не лише Аня, а й багато їхніх знайомих.

Оксана – маленького росту, голубоока блондинка, яка не могла усидіти на місці, через що завжди попадала у різноманітні халепи. Її неслухняне кучеряве волосся, завжди коротко підстрижене, щоб не завдавало зайвих турбот. А маленький кирпатий носик з ледь помітними веснушками, завжди пхався не у свої справи. Хоча Оксану і не назвеш красунею, але було у неї таке, що завжди привертало до неї увагу, вона була «душею» компанії: де б вона не була, з нею завжди були безтурботність і свято.

Анна, на відміну від Оксани, вирізнялася стриманістю своєї поведінки і стилем одягу. Вона старалася не переходити межу у нічому. Завжди скромна, але не нудна. Вона вміла цікаво підтримати розмову, як і в компанії однолітків, так і з більш дорослими людьми. Природа наділила Аню всіма жіночими принадами: тут тобі і високий зріст, струнка постать, сяюче, довге каштанове волосся, яким вона дуже пишалася, округлі форми, незважаючи на худорлявість фігури, й досить симпатичне обличчя. Такій зовнішності позаздрила б будь-яка кінозірка чи модель, та Анна не вміла себе показати, думаючи, що якщо дозволить собі якусь легкість, то про неї хтось не так подумає. Дуже строго вихована, вона не могла собі дозволити ні надто відвертий одяг, ані макіяж. Сказати по правді, наша героїня навіть не могла собі дозволити легкого кокецтва. А жінка без кокецтва – це не жінка. І як тут не старалася Оксана перевиховати подругу та майже нічого в неї не виходило. Інколи пробивалося якесь «світло» у цій справі, але й воно згодом згасало. Аж занадто Аня була правильною. Ну, що ж тут поробиш – таке виховання.

Та іноді у житті з’являються такі ситуації, які змінюють найправильніших людей, якщо цього вимагають обставини. А, зазвичай, так і буває. Тому, коли усівшись на диван, випивши чаю з тортом і переговоривши про все на світі, наші подруги перейшли до суті справи.

– Тепер «колися», що трапилося? Проблеми на роботі? – порушила безтурботну дівчачу балаканину Оксана.

– Можна і так сказати, – відповіла Аня.

– Я не здивуюся, якщо це пов’язано з твоїм сексапільним директором.

– Тихіше, – дорікнула Оксані подруга, – ти що? Тебе ж почують?

– А я дивлюся, тут ситуація ще гірша, ніж я собі уявляла. Ти що, не чула, як мама пішла? Так що ми самі в квартирі.

– О-о, – зніяковіло промовила Аня, – вибач, я не почула.

Й справді, останнім часом вона сама не своя. Не може довго на чомусь зосередитися. І коли поруч Ніколас, і коли його немає. Він, бачачи її стан, запропонував їй кілька днів вихідних. Та погодилася. «Хоч на кілька днів забуду про нього». Можливо…

– Здивуюся, якщо ти взагалі чула, про що я тут говорила. Ну, добре, добре не буду тебе більше мучити. Хіба не дивися так на мене. Розповідай.

– Та, що тут розповідати… я по вуха закохалася у Ніколаса Харта.

– Ну нарешті, а то думала, що це почуття для тебе взагалі невластиве.

– Що тут хорошого, – майже слізливо відповіла Аня. – Він мене майже не помічає. Та що там не помічає. Я боюся, що коли і помітить, то пограється зі мною і викине як непотрібну іграшку. У нас такі історії про його особисте життя ходять, що аж страшно стає. Він мачо, який не зважає на почуття інших. Йому подобається жінка, він її отримує, а потім, як нічого не бувало, забуває про неї. І шукає іншу. Я просто не уявляю, як я могла в нього закохатися. Мені так страшно. Я навіть хочу звільнитися. Не можу я більше так.

– Ось, що я тобі скажу. Ти спершу визначся, чого ти хочеш: бути з ним поруч чи забути про нього?

– Я й сама не знаю, чого хочу… Я так заплуталася…

– Така відповідь мене не влаштовує, – категорично сказала Оксана. – Питаю ще раз, ти хочеш бути з ним чи ні?

– Хочу, ще й як хочу, але … він розіб'є мені серце, а потім навіть не згадає, як мене звати.

– Ніяких «але». Як не він розіб'є тобі серце, так хтось інший. Така наша доля. Страждати через таких нікчемних створінь, як чоловіки. Давай краще дальше розповідай, і ми зараз придумаємо тобі стратегію зваблення.

– Якого ще зваблення?! – майже кричала Аня. – Не буду! Не хочу! Ти що, не чула, що я тобі говорила. Він знищить мою душу і навіть не замислиться над тим, що він наробив. Я краще про нього забуду. Хоча б спробую.

Аня дуже на це сподівалася та знала, що це не скоро трапиться, якщо взагалі трапиться.

– Кого ти обманюєш. Ще й як будеш, – беззаперечно сказала Оксана, ніби знаючи наперед, як складуться події.

– Якби ж ти тільки знала, з ким прийдеться конкурувати, у тебе відпало б будь-яке бажання щось затівати.

– А ну, не вішай носа. Я тебе не впізнаю? Ти що, здаєшся, не почавши боротьби! – сердито говорила Оксана. І так підхопилася з крісла, на якому сиділа, наче її вжалила бджола. – Що ти робиш зі своїм життям?

Ці слова Оксана вже говорила, дивлячись на Аню зверху вниз, а її погляд кидав «блискавки».

– Не вчи мене житии, – теж сердито відповіла та, дивлячись подрузі в очі, – і без цього життя – не казка!

– Так, життя – не казка, але хто тобі заважає повірити в неї?

– Не буває в житті так, щоб принц одружився на Попелюшці. Це тільки казка, вона нею і залишиться.

– Я заставлю тебе повірити в казку. На сьогоднішній вечір я буду твоєю «Хресною матір’ю». Так що піднімай свій зад з крісла, і йдемо наводити «марафет». Сьогодні в клубі запальна вечірка, правда, вона закрита. Але нічого, прорвемося. Де наші не пропадали? І щось мені підказує, що там «принц закохається в Попелюшку».

І вже із задоволеним виразом на обличчі і усмішкою на вустах, Оксана взяла Анну за руку і повела у свою кімнату. Там, прихопивши деякі речі, дівчата покинули квартиру.

Йти їм довго не довелося. Кілька хвилин – і вони вже в квартирі Анни. Там, привітавшись з її батьками, Оксана повела подругу до її ж кімнати. Вона почувала себе у кімнаті Анни, як у своїй. Тому, не питаючи дозволу, вона відкрила шафу і почала витягати звідти одяг, критикуючи його. Причому, критикуючи вголос. Судячи зі слів, які «вилітали» з її рота, можна було сказати, що вона дуже незадоволена гардеробом Ані. Та, у свою чергу, тільки стояла біля Оксани, знижуюючи плечима і вряди – годи виправдовувалася, коли її подруга сильно критикувала її речі.

Тепер давайте на кілька хвилин залишимо наших подруг і оглянемося навкруги. І ось, що ми побачимо: велике вікно, під яким розташувався невеликий диванчик, на якому спала наша героїня. Справа, від дивана, була розміщена велика гардеробна шафа, біля якої стояли дві дівчини і явно сперечалися, причому маленька блондинка брала верх над своєю подругою. Речі, які колись були у шафі, тепер валялися де попало, роблячи кімнату схожу на закулісся подіуму, де, зазвичай, багато порозкиданого одягу, багато шуму і красивих дівчат, які метушаться і приміряють одяг. У нашому випадку їх тільки дві, але, одна своєю наполегливістю й інша – впертістю, замінили б ціле модельне агенство.

Але давайте все ж таки повернімося до опису кімнати. Так- от, зліва, від дивана, був середнього розміру туалетний столик з невеликим дзеркалом посередині.

Навпроти цього столика, в іншому кінці кімнати, був розміщений письмовий стіл, на якому стояв комп'ютер з усіма добавками до нього. Крім нього, на столі ще стояли дві фотографії в рамці. На одній була зафіксована уся сім'я Коваленків, а на іншій – Аня зі своєю подругою Оксаною, ще за часів студентського життя. Біля монітора красувався великий кактус, а поруч нього стояв невеликий глобус.

Праворуч, у самому кутку кімнати, стояла невелика книжкова шафа, де були розташовані різноманітні книги і диски з фільмами. Диски з іншою інформацією були розміщені у нижній шухляді письмового столу.

На стіні, біля дверей, був великий образ, на якому була зображена Матір Божа з маленьким Сином на руках.

Ось і все, що можна було побачити у цій кімнаті. Ой, мало не забула, стіни у кімнаті були світло-бежеві, що робили її ніжною, як і сама її власниця.

Щодо наших дівчат, то вони нарешті заспокоїлися, точніше одна з них – Оксана. Анна ж була категорично проти вибраного подругою варіанту одягу. Але хоч – не – хоч, все ж таки змушена була поступитися наполегливості своєї подруги. А та, у свою чергу, обсипала Аню порадами відносно поведінки. Аня не могла приховати усмішку, дивлячись, як Оксана турбується про неї. «Такої щирої і безкорисливої подруги, напевне, немає ні в кого у цілому світі» – думала вона.

– Чого ти усміхаєшся? – перервала думки Ані Оксана, – я їй про серйозні речі розповідаю, а вона «либу давить».

– Пробач, – зніяковіло промовила Анна, – я просто замислилася.

– Бач, замислилася вона, – не вщухала Оксана, – давай менше слів, більше діла. За роботу. І, оглянувши критичним поглядом Аню, додала, – а тут роботи «не початий край».

IV

На круту вечірку, у нічний клуб, подалися наші подруги. За допомогою потрібних друзів Оксани, їм вдалося пробратися на закриту «паті» VIP персон. Думаєте, що дівчатка були вискочками, які мріяли «охомутати» багатеньких хлопчиків і забезпечити собі безтурботне майбутнє? З чистою совістю можу сказати, що ні. Сюди їх привели зовсім інші мотиви. Хоча, чого правду ховати, у їхніх планах все ж таки було зваблення мужчини, але не з корисливих цілей, а заради кохання. «А у коханні і на війні, всі засоби хороші». Скажете, аморально. Хіба кохати і хотіти бути коханою – це аморально; робити перший крок до здійснення мрії – це погано; боротися за своє кохання – неприпустимо. Можливо, хтось думає, що так … Але, от що я вам скажу: «Ви або самі себе обманюєте, або ж ніколи не кохали». Я не говорю про те, що заради розваги розбивати чуже кохання, закохувати у себе хлопця чи дівчину, а потім кидати як не потрібну річ. Я говорю про чисте почуття, яке ні вдень, ні вночі не дає спокою. Щоб ти не робила, воно завжди присутнє.

Не звертаючи увагу на допитливі погляди натовпу, Аня продовжувала пробиратися на середину залу. І недаремно присутні не могли відірвати від неї очей. Вона виглядала божественно. Граційно ступаючи на своїх довгих ще й на підборах ногах, вона розтоптала не одне чоловіче серце. Короткі чорні шорти й сітчасті колготи робили її неймовірно звабливою. А чорна кофточка з декольте, у якому виднілася спокуслива верхня частина грудей, які піднімалися й опускалися в такт з її диханням, доповнювали цю картину. Її каштанове волосся лягло вільною хвилею на її тендітні плечі і виблискувало різнокольоровим світлом дискотечних фонарів, що придавало їй містичного вигляду. Підкреслині чорним олівцем очі вдивлялися в натовп, шукаючи потрібну людину, а маленькі зубки легенько покусували нижню губу.

Цей жест Оксана знала надто добре. Він вказував на те, що Аня дуже хвилюється. «Нічого страшного в цьому немає», – заспокоювала себе Оксана. Це не дивно, адже Аня змушена була побороти себе, змінити свою «природу», і боялася, щоб усе це не було даремним. Не те, щоб потрачені зусилля, а сама надія. Надія – світле почуття, але коли вона втрачається, перетворюється на гіркі спогади і розчарування.

Запізно Оксана зрозуміла, що зробила. Вона вселила надію, і якщо нічого не вийде, Аня буде звинувачувати у всьому її.

Оксана ні на крок не відходила від Ані, але поринувши у свої думки, не помітила, що сталося з її подругою. Аня виглядала наче привида побачила, її очі наповнились слізьми, а одна непрохана сльозинка скотилася по її блідому обличчі. А причиною такої переміни став Ніколас Харт, у чиїх обіймах Аня побачила гламурну даму. Анна продовжувала стояти у заціпенінні, не знаючи, що робити далі і не зводила погляду від пари, яка насолоджувалася спілкуванням, не помічаючи нічого навкруги. Швиденько, як тільки це можливо у такій ситуації, Аня все ж таки взяла себе в руки, змахнула сльозу і майже бігцем подалася у інший кінець зали, зникаючи у темряві кутка. Подалі від чужих очей, подалі від себе і від болю, який заглушував усі інші почуття. Хоча ні! Ще було роздрутування, злість на себе, на те, що вона така дурна. Що вона собі думала? Що, побачивши свою «неприглядну» помічницю у іншому амплуа, Ніколас Харт впаде до її ніг? Забуде про своїх подружок? «Боже, Боже, про, що я думала? На що сподівалася?»

Вдихаючи на повні груди і тим самим заспокоюючи себе, Аня стала вдивлятися у зал, шукаючи Оксану. Та не заставила себе довго чекати і вже через хвилину стояла біля Ані, вдивляючись у її перекошене від душевного болю обличчя і шукала потрібних слів, щоб хоча б трохи її заспокоїти. Але чомусь потрібні слова не знаходилися, тому Оксана просто стояла і дивилася зі співчуттям на Аню.

Та все виявилося не таким трагічним, як здавалося на перший погляд. Все – таки від пильного ока Ніколаса Харта не втекла темноволоса красуня, яка довго не відводила від нього погляду, а потім десь швиденько зникла. Тепер, пробираючись крізь натовп, він шукав її. Але вона наче крізь землю провалилася. Аж тут йому вдалося угледіти цю незнайомку. Вона, з якоюсь блондинкою, як вдолося розгледіти Ніку, ішли в напрямку виходу. Він не міг собі дозволити прогавити шанс з ними познайомитися, незнайомі обличчя на цих тусовках рідко побачиш. Тому Нік поспішив за ними. Наздогнати їх йому вдалося тільки в невеликому коридорі. Це виявилося навіть краще, адже він нарешті зможе розгледіти незнайомку. Дівчата були чимось збентежені. Навіть не одразу побачили, як до них підійшов Ніколас. Йому здалося, що він темноволосу красуню наче знає, але не міг пригадати, де її бачив. І на нього це зовсім не схоже – прогавити таку красуню. Та все ж таки його не покидала думка, що він її знає.

І ось настав момент істини: Ніколас Харт дивиться дівчині прямо в очі, а вона дивиться на нього поглядом, в якому читалося здивування й радість, а ще …щось таке, чого Нік ніяк не міг збагнути – іскорки печалі. Але чому саме печалі у такий радісний вечір. Можливо, її хтось образив? Але вже за кілька секунд він уже забув, що його насторожило. Ніколас Харт кинувся у «бій», щоб полонити красуню і стерти з її прекрасного обличчя сумний вираз. Йому, зазвичай, це легко вдавалося, інколи навіть не доводилося прикладати особливих зусиль, жінки самі «падали» в його обійми.

– Привіт, – порушив мовчанку Ніколас.

– Привіт, – відповіли дівчата.

– Вам що, вечірка не до вподоби, що так швидко покидаєте нас?

– Та ні. Вечірка класна. Просто нам уже пора, – сказала Аня, взяла Оксану за руку і хотіла піти звідти.

Але на щастя чи на біду Оксана її зупинила.

– Анюта, а можливо не варто так поспішати. І так мило посміхнулася. А очі кидали блискавки, і якби вони змогли говорити, то вийшов би дуже красномовний монолог. Щось на зразок: «Ти що, дура? Ти що виробляєш? Коли ми залишимось сам-на-сам, я тобі влаштую «веселе» життя.» Та очі не могли сказати ані слова, зате їх вираз говорив сам за себе. І Анна все зрозуміла.

У її голові крутилася дилема: з одного боку, вона дуже хотіла бути зараз з Ніком, а з іншого, вона ще не забула, як кілька хвилин тому він обнімав іншу. По-один бік – ревнощі і біль, по-другий – кохання. Що ж обрати? В першому випадку є впевненість, що так є і буде, а вдругому випадку, не має гарантії, що Ніколас Харт закохається в неї, що вона не залишиться з розбитими надіями і розбитим серцем. Не встигли його губи відпочити від поцілунків, а тіло від обіймів однієї дівчини, як він уже залицяється до іншої. Можливо, її чекає така ж участь. Ще кілька секунд мовчанки – і Аня все для себе вирішила.

– Ні, Оксаночко, нам все – таки час. – Але, тут вона звернулася до Ніка. – Якщо хочете, можете скласти нам компанію. Ми трошки прогуляємось.

– Із задоволенням, – лаконічно відповів Нік. Посміхнувся і весела компанія залишила стіни клубу.

V

Нік не міг ніяк збагнути, як він не впізнав своєї помічниці. Невже він був настільки сліпий, що не помічав, яка вона гарна. Щодня з нею бачитися на роботі і цінувати тільки її розум. Хоча для жінки хорошою характеристикою є наявність розуму, але Нік вважав, що все – таки краса для неї важливіша. Рідко розумна жінка була гарною. А красивій жінці прощалася навіть її дурість. Зустріти гарну й розумну жінку – велика рідкість. І Ніколас був дуже задоволений, що він такий щасливчик. Але тішити себе ілюзіями він не хотів. Хоча під час прогулянки Аня вела себе скромно і почуття гумору у неї відчувалося, але не знати чим усе закінчиться, може, в неї така стратегія і їй потрібно усе те, що й іншим – його гроші. «Та не будемо загадувати наперед, час покаже. Тим більше, сьогодні у нас побачення», – думав Ніколас Харт, стоячи біля вікна своїх апартаментів.

Незважаючи на свій соціальний статус, він жив у найманій квартирі. Скромністю вона не відрізнялася, але й пишністю також, так собі вище середнього. Більшість часу Ніколас проводив на роботі, а ночував, здебільшого, у готельних номерах. Тільки зрідка він ночував тут і то сам. Йому не хотілося приводити сюди когось, особливо жінок. Не те, щоб соромився свого помешкання, все ж таки він людина багата і знаменита, тому всі думають, що він живе у будинку схожому на королівський палац. Так і буде. Але там він поселиться зі своєю майбутньою дружиною, якщо вона в нього все ж таки буде. В будь-якому випадку Ніколас про це мріяв. Він не хотів, щоб стіни будинку пам’ятали інших жінок, окрім його дружини.

Ніколас Харт хотів мати свій особистий простір, про який мало кому відомо і де його ніхто не потурбує без дуже поважних причин. Це місце, де можна спокійно працювати. Ось і зараз він сюди прийшов з метою попрацювати над важливими документами, які потрібні йому на понеділок, тобто вже на завтра. Але чомусь працювати не хотілося. Вже обід, а Нік ще й половини не зробив. Не покидали його думки про Аню. Що таке з ним, він і сам не розмів. Ніколи в житті думка про жінку не заважала йому зосередитися на роботі. Робота для нього завжди була на першому місці. А тут? Сам собі дивується. Його навіть хвилює, чим вона зараз займається, чи думає про нього. Та що це з ним таке? Невже просте спілкування з дівчиною могло викликати такі емоції? Можливо, йому просто бракувало безкорисливого обміну словами з жіночою статтю.

Жінки завжди чогось хотіли від нього. Хтось бажав з’явитися з ним у суспільстві, заслуживши таким чином знаменитість і відкриття перед нею дверей багатих і впливових людей. Інші хотіли дорогих прикрас і одягу та рідко хотіли саме його. Напевне, тому він і став таким цинічним і егоїстичним. Даючи жінкам те, чого хотіли вони, він брав щось взамін. Здебільшого, вони розплачувалися своїми тілами. Нік ніколи і нікого не схиляв до цього, ініціаторами майже завжди ставали жінки. Вони дозволяли собою користуватися стільки, скільки йому захочеться. А коли Ніколасу котрась надоїдала або переходила межу дозволеного, у матеріальному він ніколи не відмовляв, а от своє холостяцьке життя він ніколи б не проміняв на сімейне життя з котроюсь із них. І коли мова заходила про одруження, він вввічливо з нею прощався.

Згодом жінки розуміли, що з бажанням одружити на собі одного з найбажаніших холостяків Америки, вони роблять тільки собі гірше. Тому вони насолоджувалися тим, що міг їм дати Ніколас Харт, але все ж таки десь глибоко, там у свідомості кожної з них, закрадалася думка, що все ж таки вона почує від Ніка пропозицію одружитися. Але цього так і не сталося. Жінки змінювали одна одну. Одна гарніша за іншу. Але Ніколас так і не одружився, діставши у суспільстві славу ловеласа і закоренілого холостяка.

Одного тільки разу у нього виникло бажання зв’язати свої стосунки з жінкою вузами шлюбу, але він вчасно зрозумів, що робить велику помилку. І у цьому йому допоміг «його величність – випадок». Якби ж вона виявилася тільки такою ж егоїстичною і меркантильною, як і усі інші. Якби ж їй були потрібні його гроші, його статус, його тіло. Ніколас давно змирився з такими реаліями. Але ж ні. Вона зажадала його життя. Їм було добре разом, можливо, це і не було коханням, але вони підходили один одному, розуміли одне одного. Чи тільки йому так здавалося? Ну що з того, що вона день за днем робила його біднішим на кілька тисяч. Зате щоночі він насолоджувався її шикарним тілом і її пестощами, перед якими не встояв би і священик. Але життя не завжди свято. Ця дама його серця встромила йому в спину ніж. Чого, чого, а такого Ніколас Харт не міг ні забути, ні пробачити. Щоб двоє дорогих йому людей змогли так безсоромно його обманювати. Його найкращий друг і кохана дівчина зрадили його. Змовилися, щоб знищити його, прибравши до рук його гроші. Як же погано бути багатим! Ти не знаєш, люблять тебе, чи твої гроші. Люди завжди прагнуть багатства, не розуміючи, якою бідою це для них обернеться.

VI

Якщо в одному кінці міста Ніколас Харт намагався зосередитися і заставити себе попрацювати, то в другому кінці Анна Коваленко, навпаки, заставляла себе хоча б трошки заспокоїтися. З самого ранку вона перебувала у надто збудженому стані. Тому, щоб батьки нічого не запідозрили, вони й так настирливо на неї дивилися за сніданком, Аня вирішила зустрітися з подругою Оксаною і поділитися з нею враженнями.

Оксана ще спала, коли до неї навідалася подруга, хоча вже було близько одинадцятої. Вона не хотіла прокидатися, але знала, що Аня не дасть їй спокою. Тому швиденько прийняла душ і зготувала каву. Оксана бачила, з яким нетерпінням її подруга хоче поділитися новинами, але навмисне тягнула час: «Хай трохи помучиться. Вона вчора мучила мене, сьогодні моя черга».

Відпивши кілька глотків кави, Оксана поставила горнятко на столик і порушила тишу:

– Ну і як пройшло побачення?

– Класно! Ти просто не уявляєш, як класно! Прикинь, сьогодні ми знову зустрічаємося, – полила потоками слів Аня. Усмішка не сходила з її уст, а очі горіли, немов нічні ліхтарі.

Вона взяла своє горнятко з кавою і зробила ковток, чекаючи, що скаже на її слова Оксана. Реакція подруги трохи дивувала Аню, аж надто вона спокійно реагувала. Вона чекала сто запитань за хвилину від неї, або прохання розказати все в деталях, а тут…тиша… «Можливо, вона ще не зовсім прокинулася, – думала Аня.

– Я рада за тебе, – спокійно і монотонно продовжувала розмову Оксана.

– І це все, що ти можеш сказати? Я думала тобі буде цікаво. Виявилося, що ні. Я тоді краще піду.

Аня вже підвелася з крісла, але Оксана її зупинила.

– Вибач! Вибач, сонечко! Я дурепа! Я просто хотіла трохи познущатися над тобою. Пробач! Насправді мені дуже цікаво. Ти уявти собі не можеш як? І як важко мені вдалося себе стримувати. А тепер сідай і розповідай мені усе у деталях.

Дівчата повернулися на свої місця. Оксана змінила похмурий і серйозний вираз обличчя на веселий, більш властивий для неї. Анюта також повеселішала, але винувато подивилася на подругу і промовила:

– Ти також пробач. Знаючи тебе, я б мала здогадатися, що ти жартуєш. А замість цього вела себе егоїстично і вже почала на тебе ображатися.

– Ну-ну! Уже досить цього «мила», а то я зараз розплачуся, – сказала Оксана і театрально змахнула не існуючу сльозу.

– Ти не виправна.

І наші подруги засміялися, скріплюючи тим самим перемир’я.

Після того, як Оксана, зіславшись на невідкладні справи, покинула їхню компанію, Ніколас з Анною ще трохи погуляли містом. Спочатку говорили про справи на роботі, потім поступово перейшли на особисте. Нік лаконічно відповідав на питання Ані, не заглиблюючись у подробиці. Аня ж, навпаки, досить емоційно і відкрито ділилася спогадами. І ця її відкритість дуже подобалася Ніку: у наш час рідко можна таке побачити.

Аня спершу ніяковіла, плуталася у словах. У горлі пересохло від переживань, серце шалено калатало. Але з часом вона трохи заспокоїлася, паніка пройшла і вже розмовляла з Ніколасом як з давнім другом. Бодай, їй би так хотілося. Але Ніколас Харт, відколи дізнався, хто вона така, вів себе стримано. Вона, звичайно, не чекала, що він буде поводитися з нею, як з усіма іншими до неї, вона б цього і не дозволила, незважаючи навіть на те, що його безумно кохає. Але думала, що він буде з нею більш відкритим. А можливо, Ніколас і правильно поводився. Це їхня перша неофіційна зустріч, тому не дивно, що він трохи замкнутий.

Аня хотіла більше ніжності, тепла, бо вона ставилася до нього як до коханого чоловіка і бажала взаємності, але ж Нік не знав про її почуття і не відчував навіть закоханості, не те щоб кохання. Він лише кілька хвилин побачив у ній жінку, а не лише як свою всезнаючу помічницю.

Це з одного боку, а з іншого, їй було дуже приємно, що Ніколас так і на першому побаченні не запросив її у готельний номер. Це давало їй надію на те, що він не ставиться до неї як до пустоголової дівулі, з якою можна провести приємно вечір. Він поважає її як особистість. А це вже щось…

Хоча вони і закінчили своє побаченням невинним поцілунком, та Анні здалося, що кращого і не може бути. Його теплі губи торкнулися її щік, які зараз же зашарілася, чи то від задоволення, чи від сорому, відомо тільки їй. Добре, що Ніколас в темряві не побачив її реакції, а то б вона його дуже здивувала. Її губи легенько привідкрилися, чекаючи, що їх також поцілують, але цього не було. Натомість Нік відійшов від Ані і вже намірився іти геть. Отямившись, Аня хотіла крізь землю провалитися. Чого вона сподівалася? Не бути її мрії реальністю. Ніколи такий чоловік, як Ніколас Харт, не буде з такою дівчиною, як вона. Ніколи їй не бути поряд з коханим чоловіком. Сльози готові були от-от политися з її очей, комок застряг у горлі, не даючи їй вільно дихати, а страх, що вона розлучається з коханим полонив її тіло.

Аж тут Ніколас, роблячи крок, щоб іти геть, повертається до неї і питає, чи не зайнята вона завтра вечером, можливо, вони могли б знову зустрітися…

– Я думала, що помру, бачачи його спину, а потім, мало не померла від задоволення, – продовжувала свою розповідь Аня.

Пролунала пауза, в якій наша героїня зробила ковток кави і блаженно зітхнула, коли відчула як рідина змочила її пересохле від розмови горло.

– Мені здається, що у цю хвилину я була ладна до нього підбігти і розцілувати. І ти не уявляєш, як мені важко було цього не зробити. Я тільки легенько кивнула головою у знак згоди і тихенько, щоб він не почув, як тремтить мій голос, промовила: «Було б непогано», – продовжувала свій монолог Аня, вимовляючи кожне слово і супроводжуючи розмову відповідними жестами.

Коли емоції вщухли і Аня заспокоїлася, вона ніби заново переживала цю історії, хотіла закінчити розповідь, але Оксана її зупинила:

– Дальше можеш не розповідати, я й так здогадуюся. Ти цілу ніч не могла заснути, думаючи про майбутнє побачення і прокручувала у голові минуле. Ти вже навіть вирішила, у чому ти підеш одягнена. Але мушу тебе розчарувати, без мого «фейс-контролю» ти навіть з квартири не вийдеш. Зрозуміла?

– Слухаюся! – жартівливо мовила Аня, приклавши руку до голови, як роблять це солдати в армії, віддаючи честь старшому по званню чи виконуючи їхні накази.

VII

Побачення проходили одне за одним, скріплюючи уже існуюче почуття у Ані і зароджуючи щось на подобі кохання у Ніколаса. На роботі усі вже здогадалися, що вони зустрічаються. І зі співчуттям дивилися на Аню, «наївна дівчина навіть не знає, що на неї чекає» – думали вони. Але вголос нічого не говорили. Тільки одна з колег заговорила про це з Анною, але та відкидала всі звинувачення. Вона забула про все на світі, не звертала увагу на плітки в офісі. Вона навіть забула про свої побоювання, які були в неї до того і ледь вірила у своє щастя.

Ніколас розповів їй про своє минуле, і коли зайшла мова про зраду коханої, то Аня собі пообіцяла, що ніколи його не зрадить. Хіба можна зрадити людину, яку кохаєш понад усе на світі? А Ніколас Харт нарешті відчув, що він кохає і коханий, і його гроші, і статус тут ні причому.

Але крім кохання, у них була ще й робота, про яку не міг забути ні Нік, ні Анна. Дні минали за днями, тижні – за тижнями, їхнє кохання росло і скріплювалося, але робота не давала розслабитися. Проект уже ішов до свого логічного завершення. Залишалося уточнити ще маленькі деталі, і робота, над якою вони працювали майже рік, закінчиться…

Якби ж то закінчиться. Робота ніколи не закінчується. Вона просто переходить в інші етапи. Зробив один етап – переходиш в інший, так закладено у світі.

Готель побудований. Залишилося тільки «подати його у потрібному світлі». Цю роботу Ніколас міг доручити тільки одній людині – своїй коханій Ані. Він їй повністю довіряв і навіть не сумнівався, що ніхто краще з усім цим не впорається. А от Аня сумнівалася у собі, адже організувати прийом на честь відкриття готелю – це справа не з легких. Потрібні знайомства, досвід, а вона тільки зі студентської лавки, де максимум теорії і мінімум практики. Але й підвести Ніка вона не могла, тому, збираючи всі сили «в кулак», Анна з ентузіазмом і острахом взялася за роботу.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.