Назарій Вівчарик
Справи старого Арчі

Містичне самогубство

Якщо вдало підібрати антидепресанти, то життя прекрасне, – міркував капітан міліції Артур Момотов, заспокоюючи себе зранку темним нефільтрованим пивом з візерунчатого вузького бокалу. Артур важив більше центнера. Бокал, у який не вміщувалася навіть півлітрова пляшка пива, весь ховався за товстими пальцями. Та й сьорбати пиво з нього м’ясистими губами було не надто зручно, але старий міліціонер не міг з ним розпрощатися. Він вважався його талісманом. Бокал було здобуто під час однієї блискучої справи по захопленню контрабандистів.

Артур сидів у дворі свого будинку в плетеному кріслі і споглядав результати урагану, що пронісся учора їхнім містечком. Міліціонер жив на віддаленій від центру вулиці, за якою починалися городи, а далі – старий занедбаний польський цвинтар. Туди й понісся вчорашній шалений вітрюган, ламаючи городину. Власне, смерч анітрохи не здивував Артура. Він чекав чогось такого, що мало б добити його остаточно. Але поламана черешня і розбиті вікна зі східної частини будинку? Фігня! Смерч не справив на нього належного ефекту.

Зараз Артур був чи то у вимушеній відпустці, чи то списаний зовсім з роботи як непотріб. Він не дуже в цьому хотів розбиратися. Одне він знав напевно: до пенсії ще має допрацювати пару років, тож щось-таки з роботою мусить вирішувати. Але це буде потім, коли вляжеться ураган. Не на дворі, у його душі.

Задумливий сумний Артур відсьорбнув пива і зручніше вмостився у кріслі. Те загрозливо зарипіло під його вагою. Підбіг, хрумаючи черговим хрущем, які цьогоріч розліталися не на жарт, коричневий бульдог. Арчі потріпав у нього за вухом. Він жартома називав цей період в житті собаки «білковою дієтою». Мовляв, хоч у травні менше грошей витратить на кістки собаці. Он скільки хрущів.

Ген по той біг огорожі – невисокої сітки, що розділяла межу – копошилася червонощока сусідка Наталка у синьому халаті. Вона весь час зітхала та поправляла хустку. Це була хороша господиня і їй, як на зло, дісталося найбільше. Молоденький город був геть побитий градом, а на хаті – знесений фронтон. Артур практично не мав грядок, проте йому таки доведеться замінити ті кляті шибки. Та й чи хвилювало це його?

Криза у старіючого капітана міліції наростала вже давно. Зайва вага, любов до спиртного, надмірне захоплення своєю роботою. Якій жінці таке сподобається? Вони таки спробували щось змінити, дістали з шухляди відкладені на лікування гроші і поїхали серед зими на курорт. Арчі думав, що протримається без роботи трохи, але коли він вже другого дня смачно наступив усією вагою на морського їжака і рештки бідної істоти в’їлися в його пухку ступню, в Артура здали нерви. Тут і проявилися його найгірші риси характеру, і він розповів, де бачив той готель з його цінами, весь той курорт і загалом усю ту чужу країну. Додому на рідну Черкащину родина Момотових їхала окремо. Класичного розлучення не було, просто жінка переїхала на якийсь час до своїх батьків в інший кінець міста. А донька? Лариса вже доросла. Студентка. Самостійна. Їй вирішувати…

Капітан міліції Артур спробував узяти себе в руки і почав гадати, який же це репортер прийде зараз до тітки Наталки, щоб показати все її лихо по телевізору. Це має бути, очевидно, молода дівчина, в окулярах, з мікрофоном та довгими кучерями. Ага, у руці ж вона триматиме великий блокнот, а в іншій – мікрофон. З нею має бути якийсь чоловік, з вусами і відеокамерою. Ну, щоб показувати все те по телевізору. До тітки Наталки вже подзвонили з самого ранку зі страхової компанії, реагуючи на її нічний дзвінок на гарячу лінію. Після розмови по телефону сусідці трохи полегшало. Обіцяли допомогти. А потім пообіцяли ще й журналістів прислати.

– Гей, Ната! – коротко кинув Артур. – Не забудь тим кореспондентам сказати, що страхова компанія «Оранта» обіцяла допомогти і все покрити. Бо ті падлюки ще забудуть обіцянку. У нас все так в країні. А як по телевізору скажеш, то вже не відвертяться! Ах ти ж чорт!

Остання фраза адресувалася двом високим худорлявим хлопцям, що зайшли у відчинену хвіртку сусідки Наталки. Біля ніг Артура загавкав Лорд. Зі спостережного пункту Артуру добре було видно прибулих. Бачив і логотипи телеканалу на їх футболках, татуювання в оператора на руці. Останнє консервативного міліціонера роздратувало. «Мабуть, зек», – одразу ж наклав штамп на телеоператора міліціонер. А ще більше роздратувало старого, що образ журналістів зовсім не відповідав тому, що він намалював в уяві.

Десь на вулиці тихо зупинилося авто, з якого спритно вискочив чолов’яга. Колишній напарник Артура – старший лейтенант Сергій Стрельчук – відволік господаря дому від роздумів.

– Агов, Арчі! Тебе не здуло учора? Хоча з такою дупою тебе і краном не відірвеш від землі! – звернувся він до приятеля, безцеремонно відкривши металевою відмичкою ворота і зайшовши у двір.

Легкою ходою Сергій наближався викладеною з бетонних плиток стежкою до ганку, де сидів його напарник.

– Просто я вже давно вивів глисти і став справжнім чоловіком. А в тобі бачу й досі живуть, – зміряв Артур худорлявого Сергія і подав товсту руку, не встаючи з крісла. – Які новини?

– Пам’ятаєш сакуру, що твоя Лариса подарувала нам з Лідою на річницю весілля? Зламана! Чорт забирай, та це ж лише в Америці таке можна побачити! Ти його бачив?!

– Кого? – запитав Артур, акуратно виливаючи з пляшки залишки пива, щоб не підняти пінку.

– Смерч! Стовпом стояв! Мені вже дзвонили наші інспектори! Кажуть, що там за річкою одного невдаху просто на мотоциклі підхопило і занесло аж в очерет. Добре, кістки цілі. Слава Богу, жертв ніби немає. Але це покарання нам за тих двох, що позавчора стрибнули з даху. Це покарання.

– Покарання? Чому ти приплів одне до іншого?

– Бо це очевидно, і лише ти крізь дно бокалу не помічаєш цього. Позавчора вони здійснили самогубство, а вчора увечері містом пронісся цей ураган. Ти піди ближче до центру, до того будинку, звідки ті діти стрибнули і подивися на сусідні багатоповерхівки! Вони як решето! Всі вікна град побив.

Артуру набридло слухати. Дивлячись як за спиною Сергія щось жестикулює на журналістську камеру Наталка, він пригадував учорашні публікації в інтернеті, який навчила його читати Лариса. Так, історію про двох старшокласників, котрі взявшись за руки, зістрибнули з даху дев’ятиповерхівки – найвищого будинку їхнього містечка, що бовванів у самісінькому центрі – знали, мабуть, усі. Це сталося позавчора і вже учора цю історію розповідали по всіх телеканалах, а в інтернеті вона обростала все новими і новими подробицями.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.