Мері Елізабет Додж
СРІБНІ КОВЗАНИ

Ця книга присвячується моєму батькові Джеймсу Дж. Мейпу в знак вдячності і любові.

ПЕРЕДМОВА

Цей невеликий твір поєднує в собі повчальні принципи книги про подорожі з сюжетом народного оповідання. Її сторінки з педантичною ретельністю описують околиці, звичаї і основні особливості Голландії. Багато епізодів взяті з життя, а розповідь про Раффа Брінкера основана тільки на фактах.

Хоча я визнаю, що багато в чому зобов'язана відомим письменниками голландської історії, літератури, мистецтва, але все ж з особливою вдячністю звертаюся до своїх добрих голландських друзів, які заради мене так великодушно і ревно переглядали минуле своєї країни, представляючи її такою, якою вона була двадцять років тому, коли ніхто не помічав будинок Брінкерів.

Чи отримають мої юні читачі завдяки цій нехитрій повісті лише загальне уявлення про Голландію і її ресурси, справжню картину жителів і їх повсякденного життя, або звільняться від деяких теперішніх забобонів про знать і підприємців, але свою основну потребу в стилі написання вони точно задовольнять.

Чи викличе вона хоч в одному серці почуття міцної віри в Божу милість і любов, або чимось допоможе в «плетінні» життя, в якій через вузлів і заплутаність золота нитка ніколи не потьмяніє і не порветься, на молитву, з якою вона почалася і закінчилася, нарешті прийде відповідь.

ЛИСТ ІЗ ГОЛЛАНДІЇ

ДОРОГІ ХЛОЧИКИ І ДІВЧАТКА, ЯКІ ПЕРЕБУВАЮТЬ ВДОМА:

Якби ви всі змогли бути тут зі мною сьогодні, як прекрасно ми б провели час, гуляючи цим гарним голландським містом! З яким задоволенням ми б розглядали похилені будинки, повернені на вулицю; прив'язані за вікнами маленькі перехилені дзеркала, дерев'яні черевики і розташовані поруч вози, запряжені собаками; вітряні млини удалечині; великі склади; канали, які виконують подвійну функцію вулиць і річок, і незвичайну суміш дерев і щогол, які видно звідусіль. Ах, як би це було добре! Але ось я сиджу тут, в чудовому готелі, дивлячись на все це і добре розуміючи, що навіть голландський дух, який, здається, здатний зробити все, що завгодно, не може подолати відстань і перенести зараз вас сюди. Однак, в подорожі по цим чудовим голландським містам без вас все ж є одна втіха – було б жахливо, якби хтось із вас звалився в канали; і потім ці гучні вози з важкими колесами, так далеко розташованими один від одного; що б я робила, якби кілька дюжин вас впали б під ними? І, можливо, один із самих некерованих моїх хлопчиків образить лелеку, а потім вся Голландія буде проти нас! Ні. Краще залишити все, як є. Через багато років ви один за одним приїдете сюди, щоб побачити все своїми очима.

Голландія сьогодні така ж чудова, як тоді, коли більше двадцяти років тому, Ганс і Гретель каталися на замерзлому каналі. Насправді, зараз вона ще більше чудова, тому що з кожним днем все більше впевненості в тому, що її не змиє море. Її міста виросли, і через зв'язки з іншими народами деякі її особливості зникли; але це все ще Голландія, і вона завжди буде такою – сповненою дивацтв, мужності і промисловості – сама відважна маленька країна на світі. У цьому листі я не розповім вам про її звичаї, міста, палаци, церкви, картинні галереї та музеї – все це описано в повісті – за винятком того, що вони тут такі ж, як і в цьому сприятливому 1873-му році, оскільки я побачила майже усіх їх за тиждень.

Сьогодні один американський хлопець і я, бачачи, як деякі діти заходять в старий будинок в діловій частині Амстердама, зайшли слідом за ними – і як ви думаєте, що ми побачили? Літню жінку, яка в середині літа продавала там гарячу воду і вогонь! Так вона заробляє собі на життя. Весь день вона сидить, підтримуючи торф'яний вогонь і тримаючи над ними блискучі мідні резервуари з водою. Діти, які приходять і уходять, в химерних кам'яних відрах забирають із собою чайники з окропом і шматки палаючого торфу. За це вони дають їй голландський цент[1]. Таким чином люди, які не мають можливості підтримувати вогонь в жарку погоду, все ж можуть випити чашку чаю або кави і з'їсти трохи вареної риби і картоплі.

Залишивши стару хранительку вогню, яка люб’язно попрощалася з нами, похитавши головою, і охоче поклала наші стіверси в свою велику зовнішню кишеню, ми поїхали вулицями, насолоджуючись незвичайними видовищами державного дня прання. Так, в деяких кварталах міста, далеко від каналів, на вулиці вийшли пралі виконувати свою нелегку працю. Цілі сотні їх у грубих дерев'яних черевиках, з підібраним подолом, голими руками, і щільно прилеглими очіпками, схилилися над високими дерев'яними баняками, які діставали їм до пояса – базікаючи і перучи, перучи і базікаючи – безтурботно стоячи на дорозі, і всі мили холодної водою, а не теплою, як це робимо ми. Як було б чудово для нашої старої хранительки вогню, якби тепла вода раптово увійшла в побут в ці державні дні прання!

А тепер, до побачення. Хоча ні, зачекайте! Я повинна сказати вам ще дещо. Сьогодні в амстердамській книгарні ми знайшли цю повість Ганса Брінкера голландською мовою. Це незвичайна на вигляд книга, гарно надрукована, з кольоровими малюнками, але з такими вражаючими словами, від чого мені, відверто кажучи, стало шкода маленьких голландців, які будуть їх читати.

Я ще раз попрощаюся з вами зворушливими словами нашого голландського перекладача, з якими, я впевнена, ви повністю погодитесь: Я і мої співвітчизники дякуємо тим людям, які завжди з радістю зустрічають мою роботу і чия прихильність завжди в моєму серці.

Амстердам, 30 липня 1873 року

З любов'ю, Ваш автор.

Розділ I
ГАНС І ГРЕТЕЛЬ

Колись, давним-давно, ясного грудневого ранку на березі замерзлого каналу в Голландії, стояли, опустившись на коліна, двоє абияк одягнених дітей.

Сонце ще не зійшло, а сіре небо вже розступилося біля горизонту, і його край освітився багряним кольором нового дня. Більшість добрих голландців насолоджувалися безтурботним ранковим сном; навіть мейнхеєр[2] Стоппельнозе, високоповажний старий голландець, все ще перебував «в мирному спокої».

Часом хтось з'являвся на льоду: то по прозорій поверхні каналу пробіжить селянка з переповненою кошиком на голові; то прослизне міцний хлопець по дорозі на роботу в місто, по-доброму кривляючись тремтячим від холоду дітям.

Тим часом, бадьоро пихкаючи, брат і сестра, якими вони були, здавалося, щось прив'язували до своїх ніг – безумовно, не ковзани, а нерівні шматки дерева, грубо обтесаних і відшліфовані з нижніх сторін, з отворами, через які були пронизані ремінці з сирої шкіри.

Це химерне заняття придумав хлопчик на ім'я Ганс. Його мати була бідною селянкою, настільки бідною, що навіть і подумати не могла про те, щоб купити ковзани для своїх малюків. Але які б грубі не були ці ковзани, вони надавали дітям чимало щасливих годин на льоду. І ось тепер, коли наші юні голландці тягнули за ремінці своїми замерзлими червоними пальцями – з серйозним виглядом схиляючись на колінах – ніякі думки про неймовірні сталевих леза не могли затьмарити їх внутрішнє задоволення.

Раптом хлопчик піднявся і з широким розмахом рук і недбалим «Давай, Гретель», легко прослизнув по каналу.

«Ах, Ганс», жалібно покликала його сестра, «ця нога ще не цілком оговталася. Минулого базарного дня ремінці мені сильно натиснули, і я не перенесу, якщо їх знову затягнути в тому ж місці».

«Ну тоді зав'яжи їх вище», відповів Ганс, і, немов не дивлячись на неї, виписав на льоду чудову вісімку.

«Як це зробити? Адже ремінець занадто короткий!»

Доброзичливо просвистівши на голландській, що на англійській означало «які ж настирливі істоти ці дівчатка», він попрямував до неї.

«Наскільки можна бути дурною, щоб надіти таке взуття, Гретель, коли у тебе є міцна шкіряна пара. Твої дерев'яні черевики були б краще, ніж ці».

«Що ти, Ганс! Ти що, забув? Батько кинув мої гарні нові черевики прямо в полум'я. А коли я про це дізналася, вони всі вже зморщилися в гущі палаючого торфу. Я можу кататися в цих, але не в моїх дерев'яних. А ну, побережися».

Ганс вийняв ремінець з кишені. Опустившись поруч з Гретель на коліна і наспівуючи пісеньку, він взявся до закріплення її ковзанів з усією силою своїх міцних молодих рук.

«Ой! Ой!» заволала вона від несамовитої болі.

Дратівливим різким рухом Ганс розв'язав ремінець. Він би кинув його на землю, як справжній старший брат, якби в той момент не помітив сльозу, що стікала по щоці сестри.

«Я його полагоджу – не переживай», сказав він несподівано м'яко, «але ми повинні поквапитися, мама нас скоро покличе».

Потім він допитливо подивився спочатку на землю, потім на якісь голі вербові гілки у себе над головою, і, нарешті на небо, яке тепер було прекрасним: блакитного, червоного і золотого забарвлення.

Нічого потрібного не було поруч. Але раптом погляд хлопчика прояснився, ніби він зустрів приятеля, знаючого про його наміри. Він зняв з себе шапку і, роздерши пошматовану підкладку, прикріпив її поверх зношеного черевика Гретель, – вийшла гладка поверхня.

«А тепер», радісно вигукнув він, при цьому зав'язуючи ремінці настільки жваво, наскільки дозволяли його закляклі від холоду пальці, «зможеш ще потерпіти, якщо я трохи затягну?»

Гретель витягнула губки, немов кажучи, «Не треба, боляче», але промовчала.

Наступної хвилини вони вже сміялися, і взявшись за руки, разом ковзали по каналу, не думаючи про те, чи витримає їх лід чи ні, а в Голландії лід, як правило, тримається всю зиму. Він міцно розташовується на воді і замість того, щоб ставати тонким і нестійким кожен раз, як сонце суворо гріє, він день за днем збирається із силою і стійко відбиває виклик кожного променя.

Але ось, скрип! скрип! почулося під ногами Ганса. Потім його кроки ставали все менше і менше, часто з ривками, і нарешті, він і зовсім завалився на лід, химерно пручаючись повітрю.

«Ха-ха-ха!» засміялася Гретель. «Першокласне падіння!»

Але під її грубим синім жакетом билося ніжне серце, і навіть сміючись, вона граційною ходою підійшла ближче до свого поваленого брата.

«Тобі боляче, Ганс?.. А! Так ти ще й смієшся! А ну, дожени мене» Вона більше не тремтіла від холоду, а з палаючими щоками і весело блискучими очима поїхала геть.

Ганс схопився на ноги і жваво кинувся наздоганяти Гретель, але зловити її виявилося не так-то просто. Та не встигла вона далеко втекти, як її ковзани також заскрипіли.

Знаючи, що береженого Бог береже, вона раптово повернулась і понеслась прямо в обійми свого переслідувача.

«Ха-ха-ха! Я тебе впіймав!» вигукнув Ганс.

«Ха-ха-ха! Це я впіймала тебе», заперечила вона, щосили намагаючись звільнитися від його обіймів.

І тоді почувся дзвінкий, квапливий голос, що кликав «Ганс! Гретель!».

«Це мама», сказав Ганс, одразу ставши серйозним.

На той час канал вже виблискував сонячними променями, немов позолочений. Чисте ранкове повітря був насправді чудовим, і поступово все більше і більше людей прибувало покататися на ковзанах. Було важко виконати веління мами, але Гретель і Ганс були хорошими дітьми і не допускаючи навіть думки про те, щоб піддатися спокусі і затриматися; вони зняли ковзани, залишивши половину вузлів нерозв'язаними.

Діти поплелися додому. Ганс, широкоплечий, з густим золотим волоссям, був помітно вище своєї маленької блакитноокої сестрички. Йому було п'ятнадцять років, а Гретель – всього лише дванадцять. Він був міцним, на вигляд здоровим хлопцем, з чесними очима, а на його лобі здавалося, був напис «Всередині чеснота», ніби голландська зомерхейс[3] перекладача. має напис над входом. Гретель була граціозна і моторна; з танцюючими вогниками в очах, а, придивившись до її щік, можна було помітити, що рум'янець то бліднув, то густішав, точнісінько як на клумбі рожевих і білих квітів у вітряну погоду.

Як тільки діти повернулися з каналу, то побачили свій невеликий будинок. Висока постать їхнього матері, одягнена в жакет, спідницю і тісний капелюх, в зігнутій рамі дверей, була схожа на образ з картини. Навіть якби будинок знаходився за милю звідси, він все одно здавався б поруч. У цій рівнинній місцевості кожен предмет чітко виділяється здалеку; курчат так само добре видно, як і вітряні млини. Насправді, якби не греблі і високі береги каналів, можна було б стати в будь-якому місці в самому центрі Голландії, і не побачити ні пагорбів, ні гір, а лише далекий «край світу».

Ні в кого не було більш вагомої причини знати про ці самі греблі, ніж у пані Брінкер і захеканих дітей, що біжать на її поклик. Але перш, ніж оголосити чому, дозвольте мені запросити вас прокотитися зі мною в кріслі-гойдалці в ту далеку країну, де ви зможете, можливо вперше в житті, побачити ті цікаві речі, які Ганс і Гретель бачили щодня.

Розділ II
ГОЛЛАНДІЯ

Голландія – одне з найбільш незвичайних місць у світі. Її слід було б називати Дивний Край або Країна Навпаки, тому що вона майже у всьому відрізняється від інших держав. По-перше, більша частина Голландії лежить нижче рівня моря. У деяких місцях узбережжя океан, буває, всією своєю вагою і зовсім спирається на землю. Важкою працею і великою ціною були зведені величезні греблі, або фальшборти, щоб утримати його на місці – було зроблено рівно стільки, скільки може зробити бідна країна, щоб витримати такий сильний тиск. Часом трапляється так, що греблі не витримують натиску або протікають – і тоді самі згубні наслідки неминучі. Греблі настільки високі і широкі, що вершини деяких з них заросли деревами і забудували будинками. На греблях навіть видніються хороші автомобільні дороги, і коні, що знаходяться, там зможуть з висоти спокійно спостерігати за придорожніми будиночками. Часто кілі судів вище, ніж дахи будинків. Папа-лелека, сварячи своїх пташенят на верхівці будинку, думає, що його гніздо поза небезпекою, але жаба, що квакає в сусідніх очеретах відчуває, що ось-ось дотягнеться до зірок. Водяні клопи шастають туди-сюди над головами сільських ластівок, а верби, немов знаючи, як високо простягаються сусідські очерети, схиляють від сорому свої гілки.

Тут і там простягаються канави, канали, ставки, річки, і озера. Повноводні, але не осушені, вони сяють на сонці, приймаючи на себе всю людську метушню і клопоти, і в той же час нехтуючи сирими полями, що сумно розташувалися поблизу. Виникає питання: «Що представляє собою Голландія – береги чи воду?» Адже навіть та зелень, якій треба було рости на землі, помилково зупинилися на рибних ставках. Насправді, вся країна схожа на просочену водою губку або, як назвав її англійський поет Батлер,

Земля, на якорі, скрізь вода;
Тут не живуть – пливуть, як на судах.

Люди народжуються, живуть і вмирають, і навіть мають власні сади на суднах. На дерев'яних ніжках і з втомленим виглядом стоять фермерські будиночки з дахами, схожими на величезні капелюхи, насунуті на очі, ніби говорять: «Хочемо уберегтися від вогкості». Навіть у коней є міцна опора на копитах, наче вона зможе витягнути їх з трясовини. Одним словом, така місцевість – качиний рай. Влітку це прекрасне місце для босих дівчисьок і хлопчиськ. Таке болотисте! Хочеш – займайся веслуванням, хочеш – риболовлею чи плаванням! Така собі пародія на вітрильне судно! Тільки уявіть, ланцюжок калюж, на яких можна пускати паперові кораблики і цілий день подорожувати, не обертаючись назад! Але досить про це, інакше уся розповідь змусить всіх хлопців залишити все і поїхати сюди, в Зейдер Зеє.

На перший погляд голландські міста дуже схожі на непролазні джунглі будинків, мостів, церков, і кораблів, що проростають в щогли, дзвони і дерева. У деяких містах кораблі прив'язують до будинків їх господарів так, як коней до одвірків, і спускають вантаж з верхніх вікон. Матері кричать на своїх дітей, щоб ті не гойдалися на хвіртці, а то можуть потонути! Водні дороги тут можна побачити частіше, ніж звичайні автомобільні або залізні, а водні огорожі у вигляді повільних зелених канав захищають дитячі майданчики, ферми, і сади.

Іноді видніються гарні живоплоти, але дерев'яні паркани подібні тим, які є у нас в Америці, рідко зустрінеш в Голландії. Що стосується кам'яних парканів, то голландець, дізнавшись про них, розвів би руками від подиву і сказав: «Як так можна!». Тут зовсім немає каменів, лише величезні кам'яні брили, привезені з інших країн для зміцнення й захисту узбережжя. Усі дрібні камені або галька, якщо коли-небудь і були, заточені в тротуари, або зовсім перетворилися в пил. Сильні і моторні хлопці можуть перетворитися з дітей в дорослих чоловіків і так і не знайти жодного каменя, за допомогою якого можна було б влаштувати вир або налякати кроликів. Водні шляхи – це не що інше, як канали, які перетинають країну у всіх напрямках. Тут вони бувають всіх розмірів, починаючи з величезного судноплавного каналу Північної Голландії[4] і закінчуючи найменшим, через який може перестрибнути і хлопчисько. Водні автобуси, так звані «трексхейти»[5] їздять вперед-назад по цих дорогах, перевозячи пасажирів, а підводи, так звані «паксхейти», провозять паливо і товари. Замість зелених стежок, від полів до комори і від комори до саду простягаються порослі зеленню канали; а поля, або «польдери», як вони називаються – не що інше, як великі осушені озера. Одні з найжвавіших вулиць у Голландії – водні, тоді як більшість сільських доріг викладено цеглою. Міські човни округлої форми, з позолоченими носами, і яскраво розфарбованими бортами, не схожі ні на один човен у світі; а голландський візок, з його кумедно зігнутої жердиною – диво з див.

«Зрозуміло лише одне», оголосить оптиміст, «місцеві жителі не знають, що таке спрага!» Але все зовсім інакше. Чудна країна не зраджує своїм принципам. Хоча море і намагається пробитися на сушу, а озера виплеснутися з неї, а річки, канали канави переповнені до верху, в багатьох місцях немає придатної для пиття води; і наші бідні голландці змушені або вмирати від спраги, або пити вино і пиво, або ж відправитися подалі від моря у бік Утрехта та інших більш сприятливих місць за цим дорогоцінним напоєм, таким старим як Адам, і в той же час юним, як ранкова роса. Іноді, справді, жителі можуть, якщо вийде, втамувати спрагу краплями падаючого дощу; але, як правило, вони схожі на переслідуваних альбатросами моряков у відомій поемі Колріджа «Старий Моряк», і бачать, що одна лише

Вода, вода скрізь,
Ні крапельки напитися!

Через великі вітряні млини, що скрізь розмахують своїми крилами, здається, ніби на країну тільки що спустилася зграя величезних морських птахів. Скрізь можна побачити забавні дерева підстрижені у найхимерніші форми, зі стовбурами, пофарбованими в яскраво-білий, жовтий або червоний. Коні часто запряжені трійкою. Чоловіки, жінки, і діти йдуть, постукуючи дерев'яними черевиками з погано прикріпленими підборми; і дівчата-селянки, які не можуть знайти собі кавалерів і наймають їх за гроші, щоб ті провели їх на керміс[6], і чоловіки з дружинами, ніжно впрягаються пліч-о-пліч у свої паксхейти на березі каналу й тягнуть їх на ринок.

Ще однією особливістю Голландії є дюна, або піщаний пагорб. Їх багато на деяких ділянках узбережжя. Колись давно, ще до того як дюни засіяли грубим очеретом та іншими рослинами, щоб зміцнити їх у землі, вони піднімали сильні піщані бурі, які прямували вглиб країни. Отже, до інших примх можна віднести і те, що фермерам іноді доводиться глибоко копати під землею, щоб дістатися до родючого грунту, а у вітряні дні сухі зливи[7] часто зрошують поля, які залишаються сирими навіть після тижня сонця.

Коротше кажучи, майже єдине, що нам, американцям, знайоме і з чим ми можемо зустрітися в Голландії – пісня врожаю, яка тут досить популярна, хоча жоден лінгвіст не може її перевести. При всьому тому, ми із закритими очима повинні слухати одну лише мелодію, а про сенс здогадайтеся самі.

З іншого боку, багато голландських примх слугують доказом ощадливості та наполегливості тутешніх людей. У всьому світі немає такої багатої і ретельно обробленої садової ділянки, ніж ця протікаюча, насичена джерелами маленька країна. Немає хоробрішої, героїчнішої раси, ніж його тихі, сумирні на вигляд жителі. Лише деякі народи можуть зрівнятися з ними у важливих відкриттях і винаходах; ніхто не випередив їх у торгівлі, судноплавстві, навчанні і науці – або не став яскравим прикладом у розвитку освіти та благодійної діяльності; і ніхто, пропорційно з розміром країни, ще не витратив стільки грошей і праці на громадські роботи.

Голландія має свою блискучу історію благородних і знатних чоловіків і жінок; свої величні подвиги терпіння, стійкості, і перемоги; свою релігійну свободу; свою просвітленість підприємливість; своє мистецтво, музику, і літературу. Її справедливо називають «полем бою Європи»; а ми справді можемо вважати її всесвітнім притулком, так як пригноблені всіх країн знаходять тут притулок і підтримку. Якщо ми, американці, є нащадками голландців і можемо над ними сміятися, називати їх «людьми-бобрами» і натякати на те, що їхня країна може поплисти в будь-який момент відливу, то разом з тим ми пишаємося ними, визнаючи, що вони показали себе справжніми героями і що їх держава не втече, поки існує голландець, який міцно вхопився за її береги.

Кажуть, що в Голландії не менше дев'яти тисяч дев'яноста великих вітряних млинів, з крилами довжиною від восьмидесяти до ста двадцяти футів. Вони потрібні для розпилювання деревини, перемелювання конопель, молоття зерна, і багатьох інших робіт; але їх основне застосування – відкачування води з долин в канали, і захист від внутрішніх паводків, які так часто затоплюють країну. Кажуть, що їх щорічні витрати досягають майже десяти мільйонів доларів. Великі млини справді потужні. Їх величезна кругла вежа, що іноді підіймається із фабричних будівель, закінчується меншою, звужується до верху в дах-капелюх. Ця верхня вежа біля основи оперезана балконом, і над ним виступає вісь, яку обертають чотири величезні лопаті з драбинами на задній стороні.

Багато вітряних млинів примітивні і непогано було б їх удосконалити, але кілька нових по праву варті захоплення. Вони зроблені так геніально, що підставляють свої лопаті, або крила, вітру в правильному напрямку так, щоб працювати з необхідною потужністю. Іншими словами, мірошник може спокійно покуняти і бути цілком впевненим, що його млин буде зайнятий вітром і використає його найкращим чином, поки той не прокинеться. Навіть при слабкому вітрі кожне крило саме розгорнеться, щоб зловити найменший подув, але при сильній бурі вони стиснуться від удару, немов велике листя мімози, і дозволять йому лише наполовину обертати їх.

Одна з найстаріших в'язниць Амстердама прозвана Стругальнею, оскільки ув'язнені в ній злодії і волоцюги стругали кампешеве дерево, і вона мала карцери для покарання ледачих ув'язнених. В одному кутку цього карцеру був насос, а в іншому отвір, через який безперервним потоком подавалася вода. Ув'язненому доводилося робити вибір: або стояти нерухомо і тонути, або намагатися з усіх сил качати насос, щоб вода не піднімалася, поки тюремники не змилується і звільнить його. Зараз мені здається, що в усій Голландії природа виконала цей невеликий маневр, тільки з великим розмахом. Голландці завжди змушені були відкачувати воду для самого їхнього існування і, ймовірно, повинні продовжувати це робити вічно.

Щороку мільйони доларів марнуються на ремонт дамб та регулювання рівня води. Якби не виконання цих важливих обов'язків, країна перетворилася б на безлюдний острів. Жахливі наслідки, як вже було сказано, проявилися внаслідок прориву цих дамб. Не один раз сотні сіл і міст були поховані під натиском вод, знищивши майже мільйон чоловік. Одне з найстрашніших за всю історію повеней сталося восени 1570 року. До нього двадцять вісім страшних повеней затопили частину Голландії, але це було найжахливіше з усіх. Нещасна Голландія давно страждала від іспанської тиранії; тепер, здавалося, її страждання досягли апогею. Коли ми читаємо «Історію підйому Голландської республіки» письменника Мотлі, то вчимося поважати цей хоробрий народ, який так багато виніс, перетерпів, і ризикував.

Містер Мотлі, з хвилюванням оповідаючи про велику повінь, розповідає нам про те, як тривалий і жорстокий шторм змітав води Атлантики в Північне море, відкидаючи їх на береги голландських провінцій; як дамби, під їх потужним натиском розривалися з усіх боків; як навіть фальшборт[8], скутий залізом, поставлений міцно на якорі, і укріплений гравієм і гранітом, немов тонка нитка, розірвався на шматки; як рибальські човни і великі кораблі, що прямують в країну, плуталися серед дерев або пробивали дахи та стіни будинків, і, як, нарешті, вся Фрісландія в одну хвилини перетворися на розгніване море. «Величезна кількість чоловіків, жінок і дітей, а також коней, волів, овець та інших домашніх тварин, скрізь боролися з хвилями. Вони жадібно хапалися за кожне судно і будь-який предмет, який міг слугувати човном. Кожен будинок був наповнений водою; навіть мерці покинули свої кладовища. Живе немовля у колисці плило пліч-о-пліч з давно похованим в труні тілом. Здавалося, ніби незабаром відродиться древній потоп. Скрізь: на вершинах дерев, на вежах церков, люди збиралися в групи, благаючи Бога про милість і закликаючи друзів на допомогу. Коли шторм нарешті вщух, у всіх напрямках поїхали човни, рятуючи тих, хто щосили борсався у воді, знімаючи втікачів з дахів і верхів’я дерев, і підбираючи вже потонувші тіла». Всього лише за кілька годин загинуло сто тисяч чоловік! Тисячі й тисячі німих створінь лежали замертво на воді, а збиток, нанесений майну, неможливо було підрахувати.

Великодушний іспанська губернатор Роблес був одним з перших, хто героїчно рятував життя людей і прийняв всілякі заходи, щоб зменшити жахи катастрофи. Через іспанське або португальське походження голландці його раніше ненавиділи, але потім він підкорив їхні серця своєю добротою і діями під час лиха, і вони змінили ненависть на подяку. Незабаром він впровадив вдосконалений метод побудови дамб і видав закон, який змушував землевласників підтримувати їх огородження. З того часу сильних повеней було менше, але все ж таки менш ніж триста років потому, шість страшних потопів знову залили країну.

З приходом весни, особливо під час відлиги, часто бувають небезпечні паводки, бо річки, накриті крижаними брилами, розливаються, не встигнувши випустити свої швидкотанучі води в океан. Якщо згадати ще розбурхане море, яке притискає дамби, стає зрозумілим, чому Голландія так часто перебуває у стані бойової готовності. Тоді роблять все можливе, щоб запобігти аварії. Інженери і робітники знаходяться на своїх місцях, і хоч їм і загрожує небезпека, безперервно ведуть пильне спостереження. Коли лунає сигнал тривоги, всі жителі поспішають на допомогу, пристрасно бажаючи об'єднатися проти спільного ворога. Солома, як правило, безпорадна у воді, але в Голландії вона стає головною опорою в боротьбі з бурхливими потоками. Величезні солом'яні покриття притискають дамби, укріплені глиною і важким каменем, і тоді океанські хвилі безуспішно розбиваються об них.

Рафф Брінкер, батько Ганса і Гретель, багато років працював на дамбах. Саме під час наближення великого припливу, коли в розпалі страшного шторму, в темряві, під дощем і снігом, люди зміцнювали нестійку дамбу у шлюзу Веєрмейк, він упав з помосту і втратив свідомість. З того часу Брінкер ніколи більше не працював; хоча він і жив, але позбувся і розуму, і пам'яті.

Гретель пам'ятала його лише таким, яким він став: дивним і тихим, з безглуздим поглядом, що проводжав її скрізь, куди б вона не повернулася; але Гансу батько запам'ятався зовсім іншим: міцним і веселим, який ніколи не втомлювався носити його на плечах і чия безтурботна пісня звучала десь зовсім поруч кожен раз, коли він не міг заснути.

Розділ III
СРІБНІ КОВЗАНИ

Пані Брінкер заробляла на життя вирощуванням овочів, прядінням, і в'язанням, але цього насилу вистачало, щоб прогодувати сім'ю. Раніше вона працювала на баржах, що ходили туди-сюди по каналу і часом впрягались з іншими жінками в лямку і тягнула буксирний трос паксхейта, який курсував між Бруком і Амстердамом. Але коли Ганс виріс і змужнів, то наполіг на тому, щоб самому виконувати таку важку роботу. Крім того, останнім часом її чоловік став настільки безпорадним, що йому був потрібний постійний догляд. Хоча розуму в нього було менше, ніж у малого дитини, він ще мав силу в руках, і пані Брінкер часом було дуже важко впоратися з ним.

«Ах, діти! Яким він був добрим і надійним!», Говорила іноді вона, «а яким мудрим, ну справжній адвокат! Сам бургомістр питав у нього поради, а тепер… яке нещастя! Він не дізнається власну дружину і дітей. Пам'ятаєш батька, Ганс, коли він був самим собою – таким чудовим і хоробрим чоловіком – чи не так?»

«Таке неможливо забути, мамо! Він знав про все на світі, і міг зробити що завгодно – а як він співав! Чому ти сміялася і казала, що від його співу можуть танцювати тільки вітряні млини??!».

«Так, я сміялася. Прости мене, Боже! Як же ти все добре пам'ятаєш! Гретель, дитя моє, а ну, швидко забери в'язальну спицю у батька; ще, чого доброго, він виколе собі очі, і взуй його. Його бідні ноги раз у раз холонуть як лід, але як я не намагаюся, не можу встежити за тим, щоб він був постійно взутий». І потім пані Брінкер, то голосячи, то наспівуючи, сідала за прядку і маленький будинок наповнювався тихим дзижчанням.

Ганс і Гретель робили майже всю роботу по дому і у дворі. У теплу пору року діти день у день збирали торф, ліпили з нього цеглинки і ховали на зиму для опалення. В інший час, коли не було домашніх справ, Ганс запрягав коней, що тягли буксир, і їхав по каналах, таким чином заробляючи кілька стіверсів[9] в день, а Гретель пасла гусей для сусідніх фермерів.

Ганс майстерно володів різьбленням по дереву, і разом з Гретель вони добре справлялися з роботою в саду. Гретель вміла співати, шити і бігати на високих саморобних ходулях краще будь-якої дівчини в околиці. Вона легко могла вивчити народну пісню за п'ять хвилин і знайти, відповідно до пори, будь-яку траву або квітку; але вона до смерті боялася книг, і часто від одного лише виду класної дошки в старій школі на її очі наверталися сльози. Ганс, навпаки, був повільний, але старанній. Чим важче було завдання, чи то в школі, чи то вдома, тим більше воно йому подобалася. Після уроків хлопчаки часто глумилися над його латаним одягом і не за розміром короткими шкіряними штанами, але майже в кожному класі змушені були поступатися йому почесним місцем. Незабаром після цього він став єдиним учнем, хто хоч раз не ставав в «жахливий кут», де висіла страхітлива різка, і над нею напис: «Leer, leer! Jou luigaart, of dit endje touw zal je leeren!»[10]. Тільки взимку Ганс і Гретель могли ходити до школи, але в цю зиму вони вже цілий місяць перебували вдома, так як їх мати потребувала допомоги. Раффу Брінкеру потрібна була постійна турбота, крім цього треба було виконати безліч інших обов'язків: спекти житній хліб, прибрати в будинку, зв'язати панчохи та інші речі і продати їх на ринку.

Цього холодного грудневого ранку, поки вони допомагали матері, весела група дівчаток і хлопчиків, деякі з яких чудово каталися на ковзанах, легко ковзаючи, спускалася вниз по каналу. Коли барвиста суміш костюмів проносилася повз, здалеку здавалося, ніби лід раптово розтанув і клумба строкатих тюльпанів попливла за течією.

Там була дочка багатого бургомістра Хільда ван Глек, в дорогих хутрах і вільному оксамитовому пальто; а поруч з нею мила сільська дівчина Анні Боуман, чепурно вбрана в теплий червоний жакет і коротку синю спідницю, з-під поли якою виднілися сірі домоткані панчохи. Ще там була горда Ріхі Корбес, чий батько, мейнхеєр ван Корбес, був одним з видатних жителів Амстердама; Карл Схуммель, який кружляв біля неї, Пітер і Людвіг ван Хольп, Якоб Поот, і зовсім маленький хлопчисько, який гордо носить довге ім'я Воостенвальберт Схіммельпеннінк. У цій групі було майже двадцять інших хлопчиків і дівчаток, і всіх їх переповнювало непереборне бажання повеселитися і попустувати.

Вони каталися вгору і вниз по каналу на відстані півмилі, у всій красі демонструючи свої здібності. Іноді можна було побачити, як найшвидший з них ухилявся прямо перед носом якого-небудь пихатого законодавця або лікаря, який, схрестивши руки на грудях, неквапливо прямував до міста; або як ланцюг дівчаток раптово розривався, наближаючись до старого товстого бургомістра, який балансував в повітрі позолоченою на кінці тростиною і пихтів, просуваючись в Амстердам. Бургомістр їхав на чудесних, що привертають увагу, ковзанах з чудовим ремінцями і поблискував лезами, які загиналися над підйомом і увінчувалися позолоченими кульками, і якщо одна з дівчат ризикнула зробити йому реверанс, він лише злегка відкривав свої заплилі жиром очі, але не насмілювався відповісти поклоном, так як боявся втратити рівновагу.

Не тільки любителі задоволень і шановані панове були на каналі. Тут траплялися і робітники, з втомленими очима, які поспішали в свої майстерні й на фабрики; ринкові продавщиці з вантажем на головах; рознощики, зігнуті під вагою в’юків; човнярі з кошлатим волоссям і обвітреним обличчям, які грубо штовхалися по дорозі; священики з добрими очима, які можливо поспішали до вмираючих. Трохи пізніше до них приєдналися юрби дітей з ранцями, перекинутими через плече, які свистячи, проїжджали повз до школи, яка знаходилась далеко. У всіх до одного були ковзани, крім, звичайно, до верху закутаного фермера, чий дивакувата візок підстрибував на краю каналу.

Незабаром наші веселі хлопці і дівчатка майже загубилися в цій суміші яскравих фарб, безперервного руху, і виблискуючих ковзанів, відбиваючих сонячне світло. Ми, можливо, так більше нічого не і дізналися б про цих хлопців, якби вони раптово не зупинилися, і, від'їхавши подалі від пішоходів, всі разом не повернулися до прекрасної дівчинці, яку витягли з потоку людей, що мчав в місто.

«Гей, Катрінка!» – Вигукнули вони в один голос», ти чула про це? Буде змагання і ми хочемо, щоб ти взяла участь разом з нами!»

«Яке змагання?», – сміючись, запитала Катрінка. «Будь ласка, говоріть по одному, а то я вас ніяк не зрозумію».

Хлопці, важко дихаючи, подивилися на Ріхі Корбес, яка зазвичай говорила за всіх.

«Послухай», сказав Ріхі, – «двадцятого числа, в день народження пані ван Глек, у нас буде грандіозне змагання з катання. Це все справа рук Хільди. Кращий ковзаняр отримає розкішний приз».

«Так», підтвердило півдюжини голосів, «прекрасну пару срібних ковзанів – абсолютно дивовижних – з ах! якими чудовими ременями, срібними дзвіночками і пряжками!»

«Хто сказав, що вони з дзвіночки?» почувся слабкий голос хлопчика з довгим ім'ям.

«Я сказала, пан Воост», відповіла Ріхі.

«Так все-таки вони з дзвіночками»; «Ні, я впевнений, що ні»; «Ну як ти можеш таке говорити?»; «Так адже вони зі стрілами»; «І мейнхеєр ван Корбес сказав моїй мамі, що на них є дзвіночки» – почулося з збудженого натовпу, але мейнхеєр Воостенвальберт Схіммельпеннінк. спробував залагодити питання переконливим: «Ну ви абсолютно нічого про них не знаєте; на них немає і натяку на дзвіночки, вони».

«Ой!» Ой! «– Знову вибухнула хор суперечливих думок.

«На парі для дівчаток повинні бути дзвіночки», тихо вставила Хільда», але повинна бути ще пара і для хлопчиків з вигравіруваними по боках стрілами».

«Правильно! Я ж казав!» на одному диханні вигукнули чи не всі хлопці.

Катрінка дивилася на них в подиві.

«А хто змагатиметься?» запитала вона.

«Всі ми», відповіла Ріхі. «Це буде неймовірно весело! Приєднуйся, Катрінка. Але зараз нам усім пора в школу, обговоримо це опівдні. Ну ти, звичайно ж, приєднатися до нас, адже справді?»

Катрінка, нічого не відповівши, зробила витончений пірует і кокетно розсміявшись, «Хіба ви не чуєте останній дзвоник? А ну, наздоганяйте!» понеслась до будівлі школи, що стояла за півмилі на березі каналу.

Всі упереміш кинулися наздоганяти Катрінку, марно намагаючись зловити це яснооке, усміхнене створення із золотистим, струмливим в сонячному світлі, волоссям, яке кидало на них блискучий, повний тріумфу погляд, з легкістю ковзаючи вперед.

Прекрасна Катрінка! Палаюча молодістю і здоров'ям, сповнена життя, радості і руху! Не дивно, що в ту ніч твій образ, вічно ковзаючий попереду, увірвався в сон одного хлопчика! Не дивно, що самим тяжким для нього видався той годину, коли, через роки, ти вислизнула від нього назавжди.

Розділ IV
ГАНС І ГРЕТЕЛЬ ЗНАХОДЯТЬ ТОВАРИША

Опівдні наші юні друзі посипалися зі школи, сповнені рішучості цілу годину потренуватися на каналі.

Але вони встигли покататися лише кілька хвилин, як раптом Карл Схуммель звернувся глузливо до Хільди, «Подивися, яка солодка парочка підходить до льоду! Маленькі голодранці! Їх ковзани, мабуть, подарунок самого короля».

«Які ж вони старанні», м'яко сказала Хільда. «Має бути болісно важко навчитися кататися на настільки дивних штуках. Подивися, вони дуже бідні селяни. Хлопчик, ймовірно, сам зробив ковзани».

Карлу стало трохи ніяково.

«Вони, може і старанні, але не в катанні: починають досить добре, тільки закінчують ривком. Думаю, вони змогли б добре кататися під твою нову уривчасту п'єсу.

Хільда весело розсміялася і від'їхала від нього. Приєднавшись до невеликого загону ковзанярів і плавно проїхавши повз них, вона зупинилася поруч з Гретель, жадібно стежач за подіями.

«Як тебе звуть, дівчинко?»

«Гретель, пані», відповіла вона, почасти благоговіючи перед соціальним становищем Хільди, хоча вони були майже одного віку, «а мого брата звуть Ганс».

«Ганс – міцний хлопець», весело промовила Хільда», і, здається, що всередині у нього палає тепла грубка, а ти, здається, вся промерзла. Тобі слід тепліше одягатися, маленька».

Гретель, якої більше нічого було одягнути, намагалася засміятися і сказала: «Я не така вже й маленька. Мені вже виповнилося дванадцять».

«Ой, прошу вибачення. Бачиш, мені майже чотирнадцять, і я така висока на свій вік, що інші дівчата здаються маленькими для мене. Але нічого. Можливо ти скоро виростеш і станеш набагато вищою за мене, але, звичайно ж, якщо ти будеш одягатися тепліше. Тремтячі від холоду дівчатка не ростуть».

Ганс спалахнув, побачивши, як сльози навертаються на очі Гретель.

«Моя сестра не скаржилася на холод, але погода дійсно нестерпна». І він сумно подивився на Гретель.

«Дарма», підтвердила вона. «Мені часто тепло – а коли катаюся, то й зовсім жарко. Ви занадто добрі, юфроу[11], Якщо думаєте про мене».

«Ні-ні», заперечила Хільда, незадоволена своєю відповіддю. «Я безтурботна, жорстока, але я і не думала тебе чимось образити. Я хотіла просто запитати – маю на увазі, якщо – «І тут Хільда, підходячи до суті справи, запнулася перед погано одягненими, але благородними дітьми, яким вона так хотіла надати допомогу.

«У чому справа, пані?» нетерпляче вигукнув Ганс. «Якщо я можу що-небудь для вас зробити, —»

«Ні-ні», розсміялася Хільда, проганяючи збентеження. «Я лише хотіла поговорити з вами про велике змагання. Чому б вам не взяти у ньому участь? Ви обоє добре катаєтеся, і місця безкоштовні. Кожен може записатися і боротися за головний приз».

Гретель сумно подивилась на Ганса, який обсмикнувши шапку, шанобливо відповів:

«Ах, юфроу, навіть якщо б ми і могли взяти участь, то зробили б лише кілька кроків. Ви ж бачите, що наші ковзани – тверді шматки дерева». – Він продемонстрував свій черевик – «незабаром вони стануть зовсім сирими, прилипнуть до льоду, і ми будемо спотикатися».

Очі Гретель весело заблищали, коли вона згадала про ранкову оказію Ганса, і дівчинка, червоніючи, боязко пробурмотіла, «О, ні, ми не зможемо взяти участь у змаганні, але чи можна нам, пані, хоч поспостерігати за ним?»

«Звичайно», відповіла Хільда, доброзичливо дивлячись на два серйозних дитячих обличчях і від усієї душі шкодуючи про те, що витратила так багато своїх кишенькових грошей, отриманих у цьому місяці, на мережива і вбрання. У неї залишилося всього лише вісім кварт’є[12], яких ледве вистачило б на одну пару ковзанів.

Окинувши поглядом дві пари таких різних ніг і сумно зітхнувши, вона запитала:

«Хто з вас краще катається?»

«Гретель», швидко відповів Ганс.

«Ганс», одночасно з ним сказала Гретель.

Хільда посміхнулася.

«Я не можу купити вам обом по парі ковзанів, навіть одну хорошу пару, але от, тримайте вісім кварт’є. І між собою вирішите: у кого з вас більше шансів на перемогу, тому й купите ковзани. Шкода, що я не можу дати більше. Ну все. До зустрічі! «Хільда вручила гроші враженому Гансу і, похитавши головою і посміхнувшись, швидко понеслась до своїх товаришів.

«Юфроу! Юфроу ван Глек!» кликнув Ганс гучним голосом, марно намагаючись наздогнати її, так як один з його ремінців розв'язався.

Хільда повернулась, однією рукою закриваючи очі від сонця, і Гансу здалося, ніби вона ширяє в повітрі, підходячи до нього все ближче і ближче.

«Ми не можемо взяти ці гроші», задихаючись, сказав Ганс», хоча знаємо, що Ви це зробили від усього серця».

«Ну чому ж?» спалахнувши, запитала Хільда.

«Тому» відповів Ганс, поклонившись, немов клоун, і одночасно окинувши її поглядом гордого принца, спрямованого на царствену дівчинку, «що ми не заробили їх».

Хільда була кмітливою. Вона давно помітила чарівний дерев'яний ланцюжок на шиї у Гретель.

«Ганс, виріжте мені з дерева такий ланцюжок, як у вашої сестри».

«З великим задоволенням, пані. У нас вдома є біла деревина, прекрасна, як слонова кістка; завтра ж вона буде у вас» І Ганс поспіхом спробував повернути їй гроші.

«Ні-ні», рішуче заперечила Хільда. «Ці гроші – незначна плата за ланцюжок». І вона метнулася, випереджаючи найшвидших ковзанярів.

Ганс провів її довгим, здивованим поглядом; і зрозумів, що їй марно було суперечити.

«Ну добре», пробурмотів він, чи то про себе, чи то вголос своїй відданій тіні, Гретель. «Я буду працювати не покладаючи рук, і сидіти до півночі, якщо мати дозволить палити свічу, але ланцюг зроблю. Ми можемо залишити ці гроші собі, Гретель».

«Яка ж славна пані!» вигукнула Гретель, захоплено плескаючи в долоні. «Гей, Ганс, а не дарма ж лелека оселився на нашому даху минулого літа, а? Пам'ятаєш, як мама сказала, що він принесе нам удачу і як вона плакала, коли Янзоон Кольп застрелив його? І вона сказала, що він цим накликає на себе масу неприємностей. І ось нарешті удача посміхнулася нам! Тепер, Ганс, якщо мама відправить нас завтра в місто, ти зможеш купити нові ковзани на ринку».

Ганс похитав головою. «Панночка дала нам гроші на купівлю ковзанів, але якщо я їх зароблю, Гретель, на них потрібно купити шерсть. Тобі потрібен теплий жакет».

«О ні!» вигукнула справді розчарована Гретель, «не купиш ковзани? Ну чому ж? Адже мені не так часто холодно! Мама каже, що кров енергійно тече вгору-вниз у венах бідних дітей, наспівуючи:»! Я повинна їх зігріти! Я повинна їх зігріти».

«Будь ласка, Ганс», вона продовжила, майже схлипуючи «не кажи, що не купиш ковзанів. Від однієї цієї думки мені хочеться плакати. І до речі, мені подобається мерзнути. Я маю на увазі, що мені зараз і справді дуже жарко!»

Ганс з поспіхом подивився на неї. Як і всі голландці, він боявся сліз і будь-якого прояву емоцій, але найбільше його лякали переповнені сльозами блакитні очі сестри.

«Так що май на увазі», вигукнула Гретель, усвідомлюючи свою перевагу, «я буду почуватися огидно, якщо ти відмовишся від ковзанів. Мені вони не потрібні. Я не настільки скупа; але я хочу, щоб вони були в тебе, а потім, коли я виросту, вони підійдуть і мені – так що давай, підрахуй монети, Ганс. Ти коли-небудь бачив стільки?»

Ганс задумливо перебирав монети в долоні. Ніколи у своєму житті він так сильно не бажав ковзанів, так як дізнавшись про змагання, пристрасно захотів позмагатися з іншими дітьми. Хлопець був сповнений впевненості в тому, що з гарною парою сталевих ковзанів без зусиль зможе випередити більшість хлопців на каналі. Зараз доводи Гретель здавалися йому обґрунтованими. З іншого боку, він розумів, що вона, з її сильною, але гнучкою маленькою комплекцією, через тиждень практики на хороших ковзанах зможе кататися краще будь-якої Ріхі Корбес або навіть Катрінки Флак. Як тільки ця думка промайнула в його голові, він прийняв рішення. Якщо у Гретель не буде жакета, у неї будуть ковзани.

«Ні, Гретель», відповів він нарешті, «я можу почекати. Коли-небудь я заощаджу собі на хороші ковзани. Але зараз вони тобі потрібніше».

Очі Гретель заблищали, але наступної ж хвилини вона продовжила стояти на своєму, хоча вже не так переконливо, «Панночка дала гроші тобі, Ганс. Я дуже погано вчиню, якщо візьму їх собі».

Ганс рішуче захитав головою і поплентався далі, а сестра то бігла вистрибом, то йшла, намагаючись наздогнати його. На той час вони вже зняли свої дерев'яні ковзани і поспішили додому, щоб порадувати маму.

«Я придумала!» викрикнула Гретель жвавим голосом. «Можеш зробити так: купити такі ковзани, які будуть тобі трохи замалі, а мені завеликі, і ми зможемо кататися на них по черзі. Справді, я добре придумала?» Гретель від радості знову заплескала в долоні.

Бідні Ганс! Йому було важко не піддатися цій спокусі, але все ж він був стійким хлопцем і зміг пересилити себе.

«Дурниці все це, Гретель. Ти не зможеш їздити на великих ковзанах. Ти і на цих спотикалася, як сліпа курка, поки я не зігнув їх кінці. Ні, тобі потрібні ковзани тільки у міру, і ти повинна користатися будь-якою можливістю, щоб потренуватися, аж до двадцятого числа. Моя маленька Гретель виграє срібні ковзани».

Гретель не змогла втриматися від захопленого сміху при одній лише думці про перемогу.

«Ганс! Гретель!» покликав знайомий голос.

«Йдемо, мамо!»

Вони поспішили додому, і Ганс все ще смикав срібники в руці.

Наступного дня Ганс Брінкер дивився, як сестра моторно неслась, порхаючи серед ковзанярів, які під вечір заповнили канал, і у всій Голландії не можна було знайти більш гордого і щасливого хлопчика. Сердечна Хільда дала їй теплий жакет, а пані Брінкер залатала її черевики, так що тепер вони сяяли, як нові. Маленька снувала туди-сюди, сповнена радістю і зовсім не помічаючи на собі здивованих поглядів людей; їй здавалося, ніби виблискуючі ковзани на ногах раптово перетворили землю на казкову країну. У її вдячному серці знову і знову віддавалася: «Ганс, дорогий, любий Ганс!».

«Клянуся громом!» вигукнув Пітер ван Хольп, звертаючись до Карла Схуммелю, «ця дівчинка в червоному жакеті і латаній спідниці катається досить непогано. Чорт забирай! Таке відчуття, що у неї пальці на п'ятах, а очі на потилиці! Бачиш! Так, буде весело, якщо вона зрештою візьме участь у змаганнях і переможе саму Катрінку Флак».

«Тссс! Тихіше!» глузливо сказав Карл «Ця обірвана панночка – улюблениця Хільди ван Глек. Якщо я не помиляюся, то саме вона подарувала їй ці блискучі ковзани.

«Ах так!» вигукнув Пітер, з променистою усмішкою, оскільки Хільда була його кращим другом. «Вона і тут зробила добру справу!» І мейнхеєр ван Хольп, зробивши стрибок, і виписавши на льоду подвійну вісімку, а потім літери «П» і «Х», прослизнув вперед, поки не опинився поруч з Хільдою.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ЛитРес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на ЛитРес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.

Примітки

1

Менше половини американського цента.

Вернуться

2

Пан – прим. перекладача.

Вернуться

3

Дача, літній будиночок – прим.

Вернуться

4

А це не що інше, як чудо світу.

Вернуться

5

Внутрішні човни, що проходять по каналах. Деякі трексхейти досягають більше тридцяти футів в довжину. Вони схожі на теплиці на баржах, які тягнуть коні, що йдуть по берегу каналу. Трексхейти діляться на два відсіки, перший і другий класи, і якщо не занадто багато пасажирів, вони можуть відчути себе майже як вдома; чоловіки курять, жінки в'яжуть або шиють, а діти грають на невеликій верхній палубі. У багатьох канальних човнів вітрила білого, жовтого або шоколадного кольору (такий колір виходить після нанесення спеціального захисного засобу) – прим. автора.

Вернуться

6

Ярмарка.

Вернуться

7

З піску.

Вернуться

8

Огородження з дубових паль.

Вернуться

9

Близько двох центів – прим. перекладача.

Вернуться

10

Вчися, вчися, ледар, а то ця різка вчитиме тебе – прим. автора.

Вернуться

11

Панночка, пані; у ввічливому зверненні було б jongvrowe – прим. автора.

Вернуться

12

Дрібна срібна монета в чверть гульдена, чи десять американських центів – прим. автора.

Вернуться